<BODY>
Viewing this page requires a browser capable of displaying frames.
</BODY>

besökare hittills

RADIO NORD

som politisk fråga

Christer Hamp

1980

Innehåll

Förord

Inledning

Bakgrund:
Radio i Sverige

Radion
i politiken omkring 1960

Radio
Nord

Radion
i politiken efter Radio Nord

Ny
piratradiolag

Socialdemokraterna

Högerpartiet

Folkpartiet

FPU

Centerpartiet

CUF

Sammanfattning

Personer
1962

Källor
och litteratur

Förord

Detta är en 60-poängsuppsats i ämnet historia vid Stockholms universitet. Den
skrevs 1980 inom ramen för forskningsprojektet Etermedia och samhälle (EOS), som
bedrevs med finansiellt stöd från Riksbankens jubileumsfond. Något sådant stöd
har dock inte utgått till skrivandet av denna uppsats.

Projektets forskning täcker den svenska radio- och TV-politiken från starten
1925 fram till uppdelningen av Sveriges Radio i flera företag 1979. Den
viktigaste aspekten är de yttre inflytelser som format radio- och TV-politiken
under denna tid. En ganska udda faktor i det sammanhanget var Radio Nord, som
rörde om ordentligt i debatten och orsakade förändringar både i lagstiftningen,
i Sveriges Radios utbud och i de politiska partiernas inställningar i frågor som
monopol och reklam i etermedia.

Inledning

En av de större massmediala händelserna i mannaminne i Sverige är utan tvekan
Radio Nords korta tid i etern. Finansierad med oljemiljoner och effektivt ledd
av en affärssinnad man, kom den kommersiella stationen att störa många i rikets
och Sveriges Radios ledningar. De frågor som aktualiserades av Radio Nords
verksamhet var i huvudsak två: radiomonopolets existens och frågan om
reklamfinansiering av radio- och TV-sändningarna. Men dessa frågor hade redan
diskuterats i riksdagen i samband med införandet av TV, och piratdebatten kom,
åtminstone i riksdagen, huvudsakligen att gälla huruvida man med svensk
lagstiftning skulle backa upp den internationella telekonventionens förbud mot
rundradiosändning från havet. En ny lag skapades. I riksdagsdebatten togs dock
även frågorna om reklam och monopol upp.

Mindre än två månader efter Radio Nords start på våren 1961 började Sveriges
Radio sända melodiradio, och den första trevande starten för P3 kom omedelbart
efter Radio Nords sista sändningar på sommaren 1962.

Piratstationen hade alltså effekter på den svenska radiopolitiken. Jag har
försökt kartlägga vilka effekter den har haft på de politiska partiernas
inställning i reklam- och monopolfrågorna, och i samband därmed handläggningen
på Sveriges Radio och telestyrelsen av de motåtgärder mot Radio Nord som vidtogs
och de förändringar i Sveriges Radios utbud som kom till stånd.

För att i någon mån begränsa arbetets omfattning har jag uteslutit
kommunistpartiet, medborgerlig samling samt socialdemokraternas och
högerpartiets ungdomsförbund från studien. Mycket av begränsningarna i övrigt
beror inte på något medvetet övervägande av alternativ, utan helt enkelt på vad
jag råkat komma över i materialväg på den tid som stått till mitt
förfogande.

Bakgrund: Radio i Sverige

Monopol i etern har inte alltid rått i Sverige, även om myndigheterna har
velat ha kontroll över radion. 1 Under de allra första åren efter sekelskiftet fick
telegrafstyrelsen nys om att privatpersoner tänkte sätta upp radiosändare i
landet. Om de fick börja sända, kunde det vara svårt att få stopp på dem senare,
tänkte man, och gick till Kungl. Maj:t. 2 Det blev en lag, av den 26 april 1905, vari stadgades
att man måste ha Kungl. Maj:ts tillstånd för att få sätta upp sändare i landet.
Tillstånden skulle tidsbegränsas.

I Sverige gjordes det första försöket med rundradio då Gustav V öppnade en
utställning i Luleå i juli 1921. 3 Under utställningen sändes sedan kommersiella program
med tal och musik. På hösten 1922 började televerket försökssändningar, och
ungefär samtidigt började också Svenska Radioaktiebolaget sända program över en
egen sändare. I november 1923 fick televerket sin första för rundradio särskilt
konstruerade sändare. Televerkets program bekostades av fabrikanter och
försäljare av radioapparater. I slutet av 1923 påbörjades också mera reguljära
sändningar över televerkets sändare på kustradiostationerna i Boden och
Göteborg.

I februari 1923 avstyrkte telegrafstyrelsen ett dussintal ansökningar om att
få bedriva rundradiorörelse. Enligt styrelsens uppfattning borde det vara
statens sak att se till att rundradioverksamheten lades i sådana händer, att
garantier erhölls för att den nya verksamheten skulle komma att handhas på rätt
sätt.

Annonsfinansiering av radioprogram var utesluten. Dels var den bara möjlig i
de större städerna, dels skulle radioannonsering konkurrera med pressen.
Finaniseringen borde i stället ske genom licensavgifter för mottagare. Sändarna
skulle vara i statlig ägo. För programproduktionen föreslog telegrafstyrelsen
ett enda företag, bestående främst av den inhemska radioindustrin och
tidningspressen, exempelvis genom TT.

Radioindustrin skulle stå för den tekniska sakkunskapen och TT för
nyhetsförmedlingen. Särskilt tilltalande var att TT i sin ansökan hade
garanterat opartiskhet och saklighet i nyhetsurvalet. Kommunikationsminister
Lübeck (h) lade i ett yttrande till statsrådsprotokollet den 29 juni 1923 fram
de riktlinjer han ville skulle gälla för rundradion. Han framhöll att staten
borde ha kontroll över det nya kommunikationsmedlet. Det kunde rent praktiskt
lösas så, att staten byggde och underhöll sändarna, som ju då kunde påräknas för
att sända officiella meddelanden. Programproduktionen borde den privata
företagsamheten få ta hand om, i form av ett eller flera företag. Lübeck ville
att telegrafstyrelsen skulle ompröva sin mening att ett företag borde ha hand om
produktionen.

Telegrafstyrelsen fick i uppdrag att uppta förhandlingar med de företag som
var villiga att ta hand om programverksamheten. Frågan om ett företag skulle ta
hand om programproduktionen för hela landet eller om den skulle delas på flera,
lämnades öppen.

I juli 1923 kom det in en ansökan från ett konsortium av radioföretag.
Konsortiet ville ha ett varierat utbud med nyheter och något reklam. Den 21 mars
1924 bildade TT och Svenska Tidningsutgivarföreningen aktiebolaget Radiotjänst,
främst för att "förhindra att denna rörelse [rundradion] på ett illojalt sätt
utnyttjar pressens nyhetsanskaffning". 4

I slutet av maj 1924 kom Radiotjänst in med en ansökan om koncession.
Telegrafstyrelsen ville av flera skäl ha ett enda rundradioföretag. Dels hade
det visat sig möjligt rent tekniskt att sända samma program över hela landet,
och då ansågs det i ett så glesbefolkat land som Sverige inte ekonomiskt
försvarbart att ha flera företag, dels kunde det bli svårt att rättvist fördela
licensmedel till flera företag.

Styrelsen förordade Radiotjänst utan att nämna de 17 andra sökande. Lübeck
ville ha ett samarbete mellan Radiotjänst och radioindustrins konsortium. Högern
förlorade i valet 1924, och både Lübeck och Radiotjänst ville att beslutet
skulle fattas innan socialdemokraterna återtog makten. Annars, fruktade man,
skulle radion helt förstatligas. Här syns redan, om än inte lika uttalat som
senare, motsättningen mellan socialdemokrater och borgare i frågan om radions
ställning.

Den slutliga överenskommelsen blev en kompromiss. Ett företag, AB
Radiotjänst, fick koncession, med två styrelsemedlemmar tillsatta av staten, två
av radiokonsortiet och tre av pressen. Den statliga kontrollen över
rundradioverksamheten blev alltså större än det var tänkt 1923. Då räckte det
med att staten ägde sändarna, nu hade den också representanter, av vilka en var
ordförande, i Radiotjänsts styrelse. Det nya bolaget började sin verksamhet den
1 januari 1925. Verksamheten finansierades med inkomster från försäljning av
radiolicenser. Programtid skulle inte få upplåtas för annonsering.

Rundradiorörelsen fick en oväntat intensiv start. Efterfrågan hos lyssnarna
var stor, och telegrafstyrelsen ville så snabbt som möjligt få till stånd
rikstäckande sändningar. Den 1 januari 1925 hade man bara fyra sändare, i
Stockholm, Göteborg, Malmö och Boden. För att minska kostnaderna för utbyggnaden
fick man tumma på sin princip att sändarledet skulle vara i statlig ägo, och
tillgrep samma metod som när telefonen infördes på landsbygden.

En del på enskilt initiativ tillkomna stationer erhöllo sålunda rätt att
idka rundradiorörelse, dock endast inom de gränser och enligt de regler, som
angåvos av Telegrafstyrelsen och Radiotjänst. Falun, som var den första av
dessa, började redan under år 1924 egna rundradioutsändningar. 1925 uppstodo
fjorton sådana stationer, 1926 sju och 1927 ytterligare två ... 5

1926 fanns alltså 22 privata sändare, medan televerket bara hade sju. 1930
var siffrorna 23 mot åtta. De privata stationerna fick av televerket ett visst
understöd och fria telefonlinjer för att överföra riksprogrammet. De levde till
större delen på Radiotjänsts riksprogram. Representanter för radioklubbarna
knöts till Radiotjänst och kom att fungera som lokalredaktörer. Ännu när 1943
års rundradioutredning lade fram sitt betänkande (1946) fungerade på sina häll
klubbarnas representanter som tillfälliga ombud för Radiotjänst. Utredningen
framhöll att man avsåg att stationerna skulle förstatligas och att Radiotjänst
skulle ha egna studiolokaler och anställda ute i landet. Även reklam förekom i
radions barndom.

Innehållet i radiosändningarna under åren 1923 och 1924 bekostades efter
amerikanskt mönster av privata arrangörer, främst tidningar och radiofirmor,
detta inte bara i Stockholm. När programmen annonserades i pressen utsattes
arrangörens namn. Då Radiotjänst hade startat blev sådana inslag hastigt
färre. Detta påtalades, när landets radioklubbar i början av 1925 höll
årskongress. Man ville att Radiotjänst skulle finansieras genom reklampengar.
Men det nyinstiftade radiorådet protesterade: en planmässig uppläggning och
variation av sändningarnas innehåll skulle omöjliggöras och programcheferna
skulle sjunka ner till att bli osjälvständiga ackvisitörer. 6

Man trodde i början att det skulle finnas intresse för att få en lokal prägel
på programmen, och man ville också förhindra att Stockholm helt präglade
utbudet. På de platser där sändarstationer byggts, nämligen Göteborg, Malmö,
Sundsvall och Boden, organiserade Radiotjänst lokala programkommittéer. De fick
pengar, lokaler, personal och 300 sändningstimmar per år, alltså c:a 1/5 av den
totala sändningstiden, men timmarna fylldes aldrig ut. Allmänheten uppskattade
inte de av naturliga skäl enklare utformade lokala programmen. Både medverkande
och publik ansåg det deklasserande om ett lokalt inslag inte fick gå ut över
hela landet.

Idén om ett gemensamt riksprogram, sammansatt av bidrag från hela landet,
trängde igenom och blev snart den ledande tanken såväl för programledningens
verksamhet som för organisationens utformning. 7

Fram till slutet av 40-talet var centralisering den ledande principen vid
utbyggnaden av Radiotjänst. Vid 1933 års riksdag väcktes av Ruben Wagnsson (s)
en motion (I:222) 8 som begärde en utredning om förstatligande av
Radiotjänst. En förstatligad radio skulle bättre kunna ta till vara
folkbildningen och kulturen. Dessutom skulle man kunna minska de alltför höga
utgifterna i form av t.ex. gager. 1933 års rundradioutredning tillsattes för att
se efter om inte programproduktionen borde förstatligas. Utredningen kom också
fram till att staten borde överta programverksamheten, som på grund av sin
kulturella och folkuppfostrande betydelse måste anses vara en statens
angelägenhet. Utredarna såg inte gärna att de privata stationerna fick fortsätta
sin verksamhet:

I ett antal fall har tillstånd beviljats enskilda sammanslutningar att
anlägga smärre rundradiostationer huvudsakligen avsedda för återutsändning av
riksprogrammet. Emellertid ha från dessa enskilda stationer även förekommit
lokala utsändningar, som i regel icke ha varit underkastade förhandskontroll
av riksprogramledningen. Utredningen anser det vara en fråga av vikt att
samtliga rundradiostationer befinna sig i statens ägo, de privata stationerna
böra således övertagas av telegrafstryrelsen. 9

Vid riksdagsbehandlingen 1935 rönte förslaget om ökat statsinflytande starkt
motstånd, varvid det bl.a. hänvisades till erfarenheterna från utlandet. Det var
väl närmast förhållandena i Tyskland vid denna tid som man hade i tankarna. 10 Kamrarna stannade i olika beslut, och den slutliga
sammanjämkningen innebar att statens inflytande i Radiotjänsts styrelse ökade.
Staten tillsatte nu fyra ledamöter och bolagsstämman tre. Efter en högermotion
vid 1943 års riksdag (I:17/II:18) tillsattes enligt hemställan 1943 års
radioutredning för att utreda radions framtida behov. Den kom mest att uppehålla
sig kring införandet av ett andra program i radion. 1946 lade den fram sitt
betänkande och sammanfattade den då gällande synen på radions roll med att
"Rundradion är en kulturinstitution, som till sin uppgift intager en
mellanställning mellan tidningsföretag och ämbetsverk", 11 och uttryckte som sin mening att man bör sträva efter
att radion ska vara mer som en tidning än som ett ämbetsverk.

1956 ändrades aktiefördelningen för Radiotjänst. Pressens innehav minskades
till 40%, folkrörelserna trädde in och fick 40% och näringslivet fick de
resterande 20%. Radioindustrin försvann alltså som självständig ägargrupp. Den
direkta och officiellt angivna förklaringen till att folkrörelserna blev en av
delägargrupperna var farhågorna för att televisionen kunde bli en farlig
konkurrent till folkrörelserna, som vid den tiden kände av en minskad
mötesaktivitet. Radiotjänst bytte 1957 namn till Sveriges Radio AB.

Efterfrågan på TV blev mycket större än man hade tänkt sig, liksom fallet
hade varit med ljudradion efter starten, och vid 1958 års höstriksdag beslöts om
snabbare utbyggnad.

Radion i politiken omkring 1960

Socialdemokraterna stod för den rådande ordningen. Partiet hade genom sin
långa tid vid regeringsmakten haft tillfälle att påverka radiopolitiken i önskad
riktning. För att komma åt partiets hållning i frågan om reklam och monopol kan
man se på direktiven för 1951 års TV-utredning och 1960 års radioutredning.
TV-utredningen skulle bl.a. undersöka finansieringen av televisionen. 12 Målsättningen skulle vara att televisionen skulle vara
ekonomiskt självbärig, men man skulle överväga om och i så fall hur mycket
statligt stöd som kunde bli nödvändigt i början av utbyggnadsstadiet.
Inkomsterna skulle annars komma i första hand från licensintäkter

men utredningen bör även överväga, huruvida andra inkomstkällor böra
anlitas exempelvis försäljning av programtid för reklamändamål ... Alternativa
lösningar av organisationen, fristående eller samordnad med befintliga organ,
böra övervägas beträffande såväl den tekniska tjänsten som
programtjänsten.

Formuleringen om organisationen är något svårforcerad, det är oklart om
alternativ till monopol avses. Utredningen avvisade också reklamfinansiering av
televisionen, som i stället, i likhet med radion, borde ställas "i samhällets,
kulturens, folkbildningens och hemmens tjänst". 13 Monopolet borde enligt utredningen bestå. På radiosidan
hade det redan visat sig vara en garanti "för att programmen blir utformade i en
anda, som samhället som helhet kan acceptera". 14

Troligen har utredningens resultat befäst den rådande ordningen och påverkat
utformningen av direktiven för nästa stora utredning, 1960 års radioutredning,
som skulle behandla ljudradions framtid på lång sikt. 15 Direktiven inleds med att överenskommelsen mellan
staten och Sveriges Radio refereras. Där sägs bl.a. att "bolaget [Sveriges
Radio] tillförsäkras ensamrätt att bestämma vilka program som skall utsändas
över svenska sändare samt att inom landet producera dessa program". Ingenting
sägs i direktiven som innebär att detta ska omprövas. En framträdande punkt i
direktiven var att radions ekonomi för tillfället var god, men att den skulle
komma att försämras de närmaste åren. Trots detta tas inte alternativ till
licensfinansiering upp i direktiven. Utredningen blev aldrig klar enligt de
ursprungliga direktiven, mer om det senare.

Alla i partiet var dock inte av samma mening. L Franzon gick mot partiets
linje i två borgerliga motioner 1954 och 1956 16 som krävde försök med reklamsändningar respektive ny
utredning om TVs utbyggnad och finansiering.

Högerpartiet satte i valhandboken "Högerpolitik" 1956, det år TV började
reguljära sändningar, TVs utbyggnad framför radions: "Dubbelprogram är
angelägnare i TV än i radio ... Reklam i TV är enda sättet att finansiera en
något så när snabb TV-utbyggnad". 17 Partiet tog avstånd från det amerikanska systemet där
annonsören får sända reklam hur som helst och även påverka programmens
utformning. 18 Programmen borde inte få påverkas av annonsören.
England framhölls som exempel på att reklamfinansiering inte medför sänkt
programkvalitet. Där hade det tidigare monopolföretaget BBC blivit mera öppet
för åsikter som avvek från statsmakternas efter införandet av ett konkurrerande
bolag.

Högerpartiet är det parti som motionerat flitigast om reklam och monopol, och
verkar vara det borgerliga parti som gjort radiopolitiken till den största
frågan. Partiets motioner i riksdagen 19 ger intryck av att man vill pröva alla vägar till en
kommersialisering av etermedia. De anledningar som fördes fram för att införa
reklamfinansiering var främst ekonomiska, det skulle bli billigare med reklam.
Frågan om konkurrens drevs inte med samma konsekvens. I den mån kravet
framfördes motiverades det med ekonomiska skäl, konkurrens skulle förbilliga
produktionen. I 1962 års motion kan man utläsa att reklam inom monopolets ram
sågs som en början till en fristående kommersiell TV-kanal. Partiledaren har
inte skrivit under någon av motionerna, men ganska många övriga partimedlemmar.
Enigheten tycks ha varit stor om att reklamfinansiering skulle införas.

Folkpartiet har inte självständigt drivit frågorna om reklam och monopol i
riksdagen. Det har bara deltagit i de två gemensamma borgerliga motioner som
lagts. 20 Gemensamt för de motionerna är att de inte betonar
tillskapandet av nya programföretag. 1956 års motion vill se ett samarbete
mellan stat, näringsliv och andra berörda parter. 1957 års motion hemställer om
reklam inom Radiotjänsts ram. Folkpartiet nämner i sina valhandböcker inget mer
om radio- och TV-politiken än vad som förevarit i riksdagen. 21 En detalj, som kan vara värd att nämnas, är att
radiopolitiken i 1956 års valhandbok har hamnat under rubriken
"Näringslivsfrågor". Den närmast liggande rubriken skulle nog vara "Undervisning
och utbildning". Här ser man också ett ställningstagande.

I centerpartiets handlingsprogram fanns från 1952 med en passus om att radion
utan likriktning bör "icke blott spegla utan även aktivt främja arbetslivet,
kulturlivet och det religiösa livet sådant det framträder i skilda delar av vårt
land". 22 I detta ligger ett accepterande av ordningen med
monopol på etermedia. I det partiprogram som kom att ersätta detta från 1958
finns inget nämnt om radio. 23 Organisationen av etermedia tycks inte heller för
centerpartiet ha varit någon stor fråga. Till riksstämman 1961 kom det in en
motion som krävde att TV-programmen skulle befrias från våldsinslag, som så
negativt påverkade ungdomen. 24 I samband med behandlingen av motionen diskuterades om
förhandskontroll av TV-program. Vilka organ som skulle utföra denna
förhandskontroll framgår inte av protokollet, och diskussionen föranledde inget
beslut. Det fanns alltså inom partiet krafter som ville ha en hårdare styrning
av programinnehållet, en styrning som rimligtvis skulle komma att utövas av
statliga organ. Den bild riksdagsmotionerna ger av partiet är en annan, öppen
för privata och kommersiella inslag i TV. 25 Motionärerna vill att man ska prova reklamfinansierade
sändningar på olika sätt och även utreda olika finansieringsformer, utan att där
definitivt ta ståndpunkt för reklamfinansiering. Ingen av dessa motioner hade
dock partiledarens underskrift. De mest framträdande namnen är i stället Torsten
Bengtsson, Torsten Andersson och Nils Theodor Larsson. Uppslutningen bakom
motionerna synes inte alls lika allmän som den bakom högerpartiets motioner.

Radio Nord

Radio Nords korta historia beskrivs av dess chef, Jack S. Kotschack, i boken
"Radio Nord kommer tillbaka", som kom ut 1963, året efter det att verksamheten
upphört. Här ger han också en beskrivning av programpolitiken.

Det finansiella stöd som behövdes för starten bestods av några amerikanska
affärsmän i olja m.m., av vilka en drev en kedja kommersiella radiostationer i
USA. Radio Nord sände från en båt på internationellt vatten utanför Landsort.
Rundradiosändningar från fartyg på internationellt vatten var förbjudna enligt
den internationella telekonventionen. Dessutom använde Radio Nord en
sändningsfrekvens som var upptagen enligt konventionen, men ingen nationell
lagstiftning fanns som kunde backa upp bestämmelsen.

Genom personliga kontakter med bröderna Somoza fick de amerikanska
finansiärerna Nicaragua att till en början ställa upp som flaggstat.
Företagsformen var organiserad för skatteflykt. 26 Huvudföretaget, Nord Establishment, låg i Vaduz,
Liechtenstein. Detta företag stod för sändarverksamheten och uppbar alla
reklamintäkter. Det chartrade i sin tur ett fejkat rederi i Nicaragua, Superior
Shipping Co., som var den formella ägaren av sändarfartyget. Nord Establishments
generalagent i Sverige var Radio Reklam Produktions AB, som sålde annonstid och
producerade programmen.

Vad gäller programinnehållet var det så gott som enbart populärmusik som
sändes. Urvalet var blandat, Kotschack ansåg det vara av yttersta vikt att inte
sända kategoriprogram, eftersom dessa sänkte lyssnarsiffrorna. Hans "två
huvudteser för Radio Nord" löd:

Ingen människa som slår på radio Nord skall behöva stänga sin apparat
därför att den underhållning, den musik som just han eller hon tycker om inte
kommer inom rimlig tid. Kort och gott: ingen får hinna bli uttråkad på Radio
Nord. Den andra tesen var lika viktig: varje människa skall kunna gå i och ur
programmet när som helst. Inga tider skall behöva passas och inget inslag får
vara onjutbart för en nytillkommen lyssnare därför att det syftar på något
tidigare. 27

Radio Nord stötte sig alltså på flera punkter med både statsmakter och
Sveriges Radio. Sändningarna var kommersiella, något som inte skulle få
förekomma på svenskt territorium. Deras karaktär gick starkt på tvärs mot den i
riksdagen och av Sveriges Radio betonade folkbildningstanken. Den ideologi som
verkade ligga bakom var den helt fria företagsamhetens, och dessutom undanhölls
stora belopp från beskattning i Sverige.

Den 8 mars 1961 startade sändningarna, som gick på mellanvåg och täckte hela
Mälarområdet.

En annan pirat som inte tilldrog sig tillnärmelsevis samma intresse som Radio
Nord var Radio Syd. Stationen startade hösten 1958 under ledning av Britt
Wadner. Sändarbåten i Öresund hyrdes av Radio Mercur, ett danskt
piratradioföretag, och stationen kallades också till en början Skånes Radio
Mercur. Sändningarna skedde på FM-bandet, så räckvidden blev rätt begränsad. Upp
till riksdags- och radiohus i Stockholm nådde sändningarna i alla händelser
inte. När Radio Nord sänd i ett halvår, bytte Radio Mercur namn till Radio Syd.
28 Här tycks alltså Radio Nord ha varit drivande. Radio
Syd hade veterligen inte heller nyhetssändningar, 29 och torde fördenskull inte ha verkat så irriterande på
statsmakterna.

Det första omnämnandet av Radio Nord i pressen var i november 1959, när man
ännu befann sig på planeringsstadiet. 30 I februari 1960 ville radiobyrån på telestyrelsen
skaffa sig en bild av läget med anledning av Radio Mercurs sändningar och Radio
Nords aviserade sändningar. Man satte ihop en redogörelse som byggde på den
internationella telekonventionen och uppgifter från pressen. 31 Av konventionen framgår att "upprättande och användande
av rundradiostationer (ljudrundradio- och televisionsrundradiostationer) ombord
fartyg, luftfartyg eller vilket annat flytande eller luftburet föremål som helst
utanför nationella territorier är förbjudet". 32 Verksamheten stod alltså i strid med konventionens
stadgande. Generaltullstyrelsen hade förklarat att den inte kunde ingripa mot
radio Mercur, eftersom fartyget låg på internationellt vatten.

Om Radio Nord visste man på telestyrelsen bara det som hade stått i den
svenska pressen. Man kände till plats, frekvensband, sändareffekt och
antennhöjd. Den räckvidd som angivits i pressen (180 à 200 km) ansågs som
betydligt överdriven.

Den 8 och 10 februari 1960 sammanträdde representanter för bl.a.
kommunikationsdepartementet, UD och telestyrelsens radiobyrå. Radiobyråns
redogörelse för telekonventionen och tidningspressens uppgifter överlämnades
till kommunikationsministern. 33 Man beslöt att skicka telegram till teleförvaltningen i
Radio Nords flaggstat Nicaragua och fästa deras uppmärksamhet på
telekonventionens bestämmelser. Telegram och brev avgick samma dag. Svaret, som
avläts från Jefatura de la radio nacional den 28 maj, var att Nicaragua inte
hade gett tillstånd till sådana sändningar. 34

Den 20 april 1960 var Sveriges Radios Per Eckerberg, Olof Rydbeck och Erik
Mattsson uppe på kommunikationsdepartementet och diskuterade bl.a. Radio Nord.
35 Sveriges Radio-folket underströk att om sändningarna
väl kom igång, skulle det vara svårt att stoppa dem, alltså samma tankegång som
telegrafstyrelsen hade inför 1905 års lag. De var rädda för att konkurrens om
artisterna skulle driva upp gagerna så långt att Sveriges Radio skulle få avstå
från många utländska artister. Man såg det som en nödvändighet att fylla ut
luckan i P1s sändningar på förmiddagarna. Samtalet gav till resultat bl.a. att
telestyrelsens radiobyrå fick i uppdrag att undersöka om televerket var skyldigt
att hålla Radio Nord med telekommunikationer via svensk kustradio, eller klarare
uttryckt om man hade möjlighet att hindra kommunikation mellan sändarfartyget
och land.

Den 28 april hade man på telestyrelsens radiobyrå färdigställt en "P.M. om
radioförbindelse via svensk kuststation med Radio Nord", 36 där man redde ut vilka bestämmelser i internationella
telekonventionen man hade att räkna med, om man ville avbryta sändarfartygets
kommunikation med land. Man kom fram till att om "rundradiotrafiken från
fartyget syntes farlig för svenska statens säkerhet eller stridande mot svensk
lag, allmän ordning eller säkerhet" så skulle man kunna sätta in störsändare mot
rundradiosändningarna. Om sändningarna inte vore farliga, hade man att räkna med
två alternativ för förbindelserna med land. Antingen var fartyget registrerat i
land som ratificerat konventionen, och då skulle man inte kunna vägra teletrafik
via svensk kuststation, även om rundradiotrafiken vållade menlig störning. Det
andra fallet var om fartyget var registrerat i land som inte ratificerat den
internationella telekonventionen eller statslöst. Då skulle man kunna vägra
kommunikation. Nödtrafik måste dock alltid befordras.

I september hade telestyrelsen kontakt med kommunikationsdepartementet i
frågan, och man konstaterade då att man enligt internationella avtal inte kunde
stoppa samtal mellan sändarfartyget och land via svensk kuststation. 37

Första gången Radio Nord behandlades i riksdagen var ett år efter de första
uppgifterna i pressen, den 16 november 1960, då kommunikationsminister Gösta
Skoglund i andra kammaren besvarade en enkel fråga från Hans Gustafsson (s).
Gustafsson hade den 11 november frågat om staten skulle komma att vidta några
åtgärder i anledning av de aviserade sändningarna. 38 Kommunikationsministern framhöll bristen på frekvenser
för rundradiotrafik och telekonventionens förbud mot sändning från rörliga
stationer på havet utanför de nationella gränserna. Han tyckte att Radio Nord
skrupelfritt utnyttjade "svårigheterna att med sådana rättsliga tvångsmedel, som
gäller för upprätthållande av lag och ordning inom vårt eget territorium,
ingripa mot flagranta överträdelser av internationella konventioner" och tyckte
att de företag som gjorde reklam i Radio Nord riskerade sitt anseende hos den
svenska allmänheten. 39

På Sveriges Radio var man väl förberedd på Radio Nords start.
Invigningsprogrammet den 8 mars 1961 spelades in på band och fr.o.m. 9 mars
finns utförliga maskinskrivna lyssningsprotokoll 40 där man kan följa Radio Nords program minut för minut
under flera timmar varje dag fram till den 17 mars. Även sändningsscheman
gjordes upp. Varje dags lyssning sammanfattades på en eller ett par sidor som
stencilerades för vidare spridning. Efter de första dagarna blir
lyssningsprotokollen mer sporadiska, och det sista är för tiden 23-27 januari
1962. Jack Kotschacks tal, som han höll då och då vid bemärkelsedagar, som t.ex.
när Radio Nord sänt i en månad, avlyssnades också och spreds i form av
stenciler. 41

Den som tycks ha hållit i behandlingen av Radio Nord-frågan på Sveriges Radio
är Erik Mattsson. De arkivalier som finns i Sveriges Radios arkiv bär tydliga
spår av att ha samlats hos honom.

Några dagar efter Radio Nords start tyckte man på radiochefens
programkollegium att man tills vidare kunde bortse från programkonkurrensen. 42 Det konstaterades bl.a. att Radio Nord inte sände några
nyheter alls. Ett problem var P1s programlucka mitt på dagen, men "någon
möjlighet att fylla den föreligger dock inte så länge departementet avgör
sändningstiden". Men konkurrensen var ändå inte helt oviktig för Sveriges Radio.
Vad gällde artister skulle de som var kontraktsbundna till Sveriges Radio
förhindras att uppträda i Radio Nord så länge engagemanget varade.

I övrigt skulle inte någon "blockad" av artister förekomma, men i
förekommande fall borde lämpliga personer framhålla för artister att
programvärdet givetvis sjunker för Sveriges Radio i den mån vederbörandes
framträdanden i Radio Nord ökar, och att vårt intresse för att engagera dem
därmed blir mindre. 42

Det förefaller inte klart om det var fråga om en ren repressalie mot
artisterna, eller om tankegången bakom uttalandet var samma som den
kommunikationsministern framförde i riksdagen när han sade att de företag som
annonserade i Radio Nord riskerade sitt anseende hos den svenska allmänheten.
Kanske menade man på programkollegiet att de artister som uppträdde i radio Nord
nu skulle löpa samma risk. Några generella regler för hur artister skulle
behandlas i den här frågan ville programkollegiet inte utfärda, och det
upprepades i augusti 1961. 43

Sveriges Radios hållning i monopolfrågan hade mjukats upp en del de närmaste
åren innan. 1955 hade Radiotjänst avstyrkt en ansökan från Stockholms stads
fattigvårdsnämnd att få göra ett program för stadens försörjnings- och
ålderdomshem och distribuera dem på televerkets ledningar. Man uppfattade
verksamheten som rundradio och ansåg att den skulle innebära ett avsteg från den
princip som statsmakterna hade gått in för, nämligen monopol. 1959 hade Sveriges
Radio tydligen fått en liberalare syn på sin ställning som programproducerande
företag, och tillstyrkte en liknande ansökan från Filadelfia. 44

Den 12 april 1961 utfärdade Sveriges Radios chef Olof Rydbeck en
konfidentiell PM angående Radio Nord, där han konstaterade att det var

ett faktum att Radio Nord snabbt slagit igenom hos lyssnarna. Den service
som sändaren ger, d.v.s. kontinuerlig underhållningsmusik, motsvarar
uppenbarligen ett behov hos allmänheten. att så skulle vara fallet har
Sveriges Radio utifrån sina erfarenheter kunnat förutse ... Att både
statsmakternas och Sveriges Radios anseende och prestige blir lidande på
kuppen är tydligt. 45

Vad gällde former för ingripande mot stationen uteslöt Rydbeck statliga
åtgärder. De krafter som arbetade mot det icke-kommersiella rundradiomonopolet
skulle då lätt kunna mobilisera en stark opinion mot hela det svenska
rundradiosystemet. Han föreslog att man i stället skulle slå tillbaka på
programsidan:

Det förefaller mig alldeles klart att den enda motåtgärd som kan ha någon
utsikt till framgång är att Sveriges Radio får möjligheter att konkurrera
ihjäl företaget genom att snarast via det svenska sändarnätet erbjuda
lyssnarna ett program, som lockar dem bort från Radio Nord. Det behöver och
bör inte vara en direkt kopia av Radio Nords program. Det väsentliga är att ge
det som en stor allmänhet alldeles uppenbart önskar, nämligen tillgång till en
trivsam musikalisk bakgrund till dagens arbete och
fritidssysselsättningar.

Rydbeck påpekar att han redan tidigare verkat för att få till stånd sådana
sändningar. Han ville nu att åtgärder skulle vidtas för att undvika den
situationen, att statsmakterna skulle tvingas ta ställning till både frågan om
reklam och om monopolet. Vad exakt det var han fruktade i den situationen sägs
inte i PMen.

Han oroades också över utsikten att Radio Nord med sin okritiska
återutsändning av nyheter skulle bli en väsentlig nyhetskälla för den svenska
allmänheten. Samma dag framförde Rydbeck vid ett sammanträde med 1960 års
radioutredning PMens innehåll som Sveriges Radios uppfattning. 46 Man borde utnyttja den potentiella sändningstid som
fanns främst på P2-nätet till att sända lätt musik. Enighet rådde om att
utredningen tills vidare inte skulle befatta sig med detta problem.

Vid radiochefens programkollegium den 17 april gick man igenom protokoll från
avlyssningen av Radio Nord och fastnade åter inför att Radio Nord hade börjat
sända nyheter. 47 Sven Jerring trodde att man hade att räkna med en snabb
utökning av Radio Nords program och alltså ökad konkurrens med Sveriges Radio.
En preliminär kostnadskalkyl som slutade på 2 miljoner kronor för utökning av
Sveriges Radios program lades fram, och man betonade att det var "viktigt att
företagets mest kända och uppskattade röster kommer in i detta sammanhang".
Hamberg underströk att det var ytterst viktigt att det blev en enhetlig lätt
kanal, att man alltså inte skulle sprida de lätta inslagen i de båda
radiokanalerna. Vidare påpekades att Radio Nords sportsändningar låg före
Sveriges Radios och var mycket bra, samt att Radio Nord hade en mindre krånglig
adress än Sveriges Radio, Man borde byta adress, helst till "Sveriges Radio,
Stockholm". Här ser man alltså tydliga exempel på att Sveriges Radio övervägde
förändringar efter mönster av det hos Radio Nord som tycktes populärt och
effektivt.

Den 20 april tog Mattsson kontakt med telestyrelsen för att meddela Sveriges
Radios planer för P3 och fråga hur mycket det kunde kosta. Han behövde uppgiften
för Sveriges Radios styrelsesammanträde nästa dag. 48 P3 var arbetsnamn för det som efter starten kom att gå
under benämningen Sveriges Melodiradio. Det som kom att bli kanalen P3 började
inte förrän över ett år senare.

Sveriges Radios intresse för Radio Nord gick t.o.m. så långt som till att
avlyssna ett telefonsamtal den 22 april 1961 över Stavsnäs radio mellan Radio
Reklam Produktions AB i Stockholm och sändarskeppet Bon Jour. Innehållet i
samtalet var inget sensationellt, bara nyhetstelegram avsedda att läsas upp i
programmet under dagen. En utskrift av samtalet skickades av tekniske direktören
vid Sveriges Radio Johan von Utfall till Per Eckerberg samma dag. 49 von Utfall skriver i följebrevet att han samma dag
talat med byrådirektör Rosenlund på telestyrelsens radiobyrå, som sagt att "på
telestyrelsen har man inte ansett, att man kan vägra fartyget denna trafik".
Alltså har det på nytt varit tal om att förbjuda radioförbindelserna för Radio
Nord.

Avlyssningen av telefonsamtalet var ett brott mot televerkets villkor för
rätt att inneha radiomottagningsapparat. Bestämmelsen stadgar att den som i
radiomottagare avlyssnat telefonmeddelande ska hemlighålla innehållet i
meddelandet. Det får inte skrivas ner och inte brukas på något som helst sätt.
50 Brott mot bestämmelsen medförde straffansvar. 51 Såvitt jag vet har inte fallet tagits upp till rättslig
prövning.

Den 22 april skrev Sveriges Radios styrelse genom Eckerberg till
statsministern om Radio Nord. 52 Skrivelsen nämns i ett personligt brev den 23 april
från Rydbeck till ecklesiastikminister Ragnar Edenman. Där heter det bl.a.:
"Under hänvisning till den uppkomna situationen hemställer vi att sättas i
tillfälle att utnyttja det svenska sändarnätet till en programverksamhet som kan
vara ägnad att rycka undan grunden för den illegala sändarens verksamhet" och
Rydbeck skriver att han "och direktör Mattsson kommer att uppsöka Skoglund eller
Hörjel i ärendet i morgon eller på tisdag, beroende på när vi kan få företräde".
53 Nu arbetade man för högtryck, den 23 april var nämligen
en söndag, och brevet är utskrivet på Sveriges Radio. Något sammanträffande på
departementet blev det dock inte förrän på onsdagen den 26, då Mattsson och
Rydbeck träffade kommunikationsminister Gösta Skoglund, statssekreterare Nils
Hörjel och byråchefen vid kommunikationsdepartementet Lennart Öhrström och lade
fram sitt förslag till P3. Mattsson sammanfattar att

ingen tycktes hesitera inför den ökade utgiften 2 milj. kr. Vi var också
överens om att igångsättning bör ske omedelbart. Vi fick den uppfattningen att
kommunikationsdepartementet helt var med oss i denna fråga och Skoglund lovade
att omedelbart ta upp den i regeringens konselj. 54

Här agerar statsmakten och Sveriges Radio i bästa samförstånd och i samma
självklara intresse att konkurrera ut Radio Nord. Vid styrelsesammanträde i
Sveriges Radio den 27 april påpekade Eckerberg "att man i Holland vägrar att
framföra radiotelefonsamtal under motsvarande förhållanden" 55 , en upplysning han förmodligen fått på
kommunikationsdepartementet dagen innan. Man såg här en ny möjlighet att stoppa
samtalen. Bertil Olters, som satt både i Sveriges Radios styrelse och i
telestyrelsen, lovade att undersöka hur det låg till med Hollands agerande.

Radioförbindelsen bröts till slut den 26 september 1961, så telestyrelsen
fick instruktioner av regeringen att inte förmedla telefonsamtal till
sändarfartyget utom i fall av sjönöd. 56 Förbudet drabbade också Radio Syd, och efter ett par
veckor skrev telegrafdirektören i Malmö, Assar Pohl, till Radio Syds chef Britt
Wadner och beklagade att han hade måst "vidtaga en dylik åtgärd mot en kund som
såvitt jag vet - alltid fullgjort sina förpliktelser mot televerket" och önskade
henne framgång i kampen för sitt företag. 57 Även andra skånska myndigheter hade visat ett positivt
intresse för Radio Syd. SJ hade både 1959 och 1960 i samband med Skånemässan
gjort reklam för turistkort, Sassnitzkryssningar och motorvagnståget Sydvästen.
58 Detta väckte ett viss uppseende i riksdagens debatter
om piratradiolagen i maj 1962, särskilt eftersom SJ sorterade under samma
kommunikationsdepartement som agerade mot radiopiraterna.

Den 29 april 1961 meddelade Öhrström i telefonsamtal till Mattsson "att vissa
personer i regeringen ifrågasatte, huruvida inte Radio Nord skulle kunna
motarbetas på något annat sätt, genom vad vi kalla polisaktion". Telestyrelsen
trodde inte att det fanns opinionsmässiga förutsättningar för att tysta Radio
Nord med en sådan aktion, och Öhrström tillade att "det finns många inom
regeringen som inte tänkt över frågan så länge som vi gjort. Mattsson tyckte
dessutom att det var dags att tala om för pressen att Sveriges Radio begärt
pengar för det man ännu kallade P3, eftersom regeringsbeslutet nog skulle låta
vänta på sig. 59

Den 3 maj meddelade Hörjel under tystnadsplikt Mattsson att en särskild
arbetsgrupp inom kommunikationsdepartementet skulle ta upp piratradiofrågan, och
att han trodde det skulle vara svårt att komma förbi konstitutionsutskottet med
förslaget till P3, eftersom man då skulle föregripa den sittande
radioutredningen. Hörjel trodde att Sveriges Radio skulle få order att sända en
viss tid, exempelvis t.o.m. september. 60

Nästa dag, den 4 maj, ringde Hörjel till Mattsson och tyckte att namnet P3
inte skulle användas. Mattsson lovade åtgärda saken, och kom överens med
programdirektören för ljudradion Nils-Olof Franzén att programmet inte skulle få
något namn tills vidare. Eckerberg och Erik Lönnroth tyckte inte att "det nya
läget" (troligen avses talet om tidsbegränsning av sändningarna) gjorde att man
skulle vänta med att utöka sändningarna. Lönnroth tyckte att regeringen kunde få
"ta konsekvenserna senare". 60 Här ser vi ett mycket gott och nära samarbete
mellan kommunikationsdepartementet och Sveriges Radio. Frågan är om inte Hörjel
gick för långt när han gav sin synpunkt på vad det nya programmet skulle
heta.

Denna dag, den 4 maj, var Rydbeck i Genève. Han ringde kl 10.20 och meddelade
Jerring, Mattsson och Franzén att det skulle vara synnerligen obetänkt att
införa ett tidsbegränsat P3, som skulle dras in när det gjort tjänst mot Radio
Nord och kommunikationsdepartementets arbetsgrupp hade kommit fram till vilka
tvångsåtgärder som skulle tillgripas. Om skvalprogrammet drogs in när Radio Nord
slutade sända, skulle allmänheten få det intrycket att radiomonopolet försvarade
sig med regeringens hjälp och sen "drar in en programservice som en bred
allmänhet vill ha och som Radio Nord gav". Rydbeck tyckte att om man skulle
börja sända P3, fick man allt fortsätta. Han tyckte inte man skulle bestämma sig
förrän Sveriges Radios styrelse hörts, och föreslog ett sammanträde den 18 maj.
61

Men andra hade mera bråttom. Kl 16.30 ringde Hörjel till Mattsson och
meddelade innehållet i den kommuniké som skulle sändas ut från departementet kl
18.30. Den innehöll att kommunikationsministern tänkte föreslå regeringen att
ett anslag på 700 000 kronor skulle beviljas telestyrelsen och Sveriges Radio
för en tillfällig ökning av sändningstiden fr.o.m. nästa dag kl. 06.00 fram till
1 oktober 1961. Skoglund var angelägen om att kommunikén skulle läsas upp i TV
samma kväll. 62

Ett telegram där detta talades om skickades till Rydbeck. 63 Han kunde ingenting göra och svarade kl 19.45 "dixi et
salvavi animam meam". 64 I Dagens eko samma kväll förklarades vad den utökade
sändningstiden skulle komma att innehålla:

Till att börja med kommer programmet att bli av den typ som många lyssnare
känner från TV:s testmusik. Så småningom blir det också dels korta
nyhetssändningar, dels bl.a. musiktimmar av olika karaktär med populära
radioröster. 65

Namnet på det utökade programmet bestämdes vid direktionssammanträde den 5
maj till "Sveriges Melodiradio", ett namn som redan introducerats på morgonen.
66

Den 9 maj fick kommunikationsministern svara på en enkel fråga ställd av
Anders Dahlgren (cp) den 3 maj. 67 Mellan frågan och svaret hade alltså Melodiradion
införts. Dahlgren undrade vad Sveriges Radio tänkt sig med det nya P3 (alltså
det som efter införande kom att kallas Sveriges Melodiradio). Dahlgren var nu
sjuk, och Rune Gustafsson talade i hans ställe. Gustafsson framhöll att
bakgrunden till den ökade skvalmusiken i radion var Radio Nord, och tvivlade på
att det gick att bli av med piraten genom att Sveriges Radio sände skval. Han
tyckte Skoglund borde överväga andra åtgärder. 68

Radio Nords nyhetssändningar tycks ha varit något som man på Sveriges Radio
såg på med speciell oro. Även efter att Melodiradion hade startat diskuterade
man på radiochefens programkollegium "olika frågor i samband med den aktivitet
särskilt på nyhetsfronten som bedrives av Radio Nord". 69

Sveriges Radio beviljades i konselj den 13 oktober 1961 2 miljoner kronor
"för temporär ökning av sändningstiden fram till den 1 juli 1962". 70 I presskommunikén sades också att

kommunikationsdepartementet kommer att ta initiativ till gemensamma
överläggningar med berörda departement i de nordiska grannländerna för att man
skall överväga vilka samordnande åtgärder som kan och bör vidtagas mot
piratsändarna.

Den 26 april 1962 beklagade Rydbeck i ett brev till Hörjel att telestyrelsen
inte uttalat sig i piratfrågan. Han varnade för att enbart Sveriges Radio skulle
göra ett uttalande i frågan, eftersom detta skulle ge "stöd åt den uppfattningen
som Expressen söker bibringa allmänheten, nämligen att lagförslaget helt enkelt
syftar till att skydda ett frihetsfientligt etermonopol". Han tyckte
telestyrelsen borde ta sin del av ansvaret inför allmänheten, eftersom den i
alla fall svarade för utsändningen av programmen. 71

Till 1962 års riksdag kom så Kungl. Maj:ts proposition nr 171 "med förslag
till lag med förbud i vissa fall mot rundradiosändning på öppna havet m.m." Med
hänvisning till internationella telekonventionen föreslogs kriminalisering av
medhjälp till sändning som skedde från internationellt vatten. Det föreslogs
förbud mot yrkesmässig verksamhet med annonsering i radio, och mot transporter
och medverkan i sändningarna vid själva sändaren.

I propositionen framhölls att Nordiska Rådet vid sitt sammanträde den 17-23
mars 1962 av de nordiska regeringarna begärt åtgärder mot piratsändare och att
lagstiftningen för att få någon effekt måste koordineras. Även sändningar som
inte orsakar störningar borde kunna kriminaliseras. Helt kort konstaterades att
"förslaget, att man skulle motverka dessa sändningar genom att införa
konkurrerade kommersiella program i Sveriges Radio förtjänar att övervägas". 72

Lagrådet uttalade vid sin granskning av lagförslaget att bara en sändare i
Lyon hade störts av Radio Nord, och att de andra piraterna inte stört alls.
Detta "giver icke vid handen, att det föreligger något trängande behov av
kriminalisering". 73 Lagrådet vände sig mot att lagen kriminaliserade
sändningar som var avsedda att mottas eller kunde mottas i de nordiska
länderna:

konventionen eller reglementena kunna icke åberopas till stöd för ett
förbud med syfte att skydda ett land mot sändningar från anläggning utanför
landet på grund av sändningarnas innehåll. Regeln föranleder att lagen ger
intryck av att åsyfta sådant skydd eller att värna den monopolställning som i
ifrågavarande länder [de nordiska] tillkommer visst eller vissa företag. Med
hänsyn till det sagda anser lagrådet, att bestämmelsen bör utgå 74

vilket också skedde. Lagrådet tyckte också att man för koordinationens skulle
borde vänta tills Europarådet hade behandlat frågan.

Regeringen följde i stort sett lagrådets förslag, men ville inte vänta på
Europarådets behandling av piratradiofrågan. För regeringen brann det i
knutarna. En bidragande orsak till brådskan torde ha varit Expressens kampanj
för piratradion. Under april månad hade tidningen så gott som varje dag haft
ledare eller stora artiklar om Radio Nord, och den 29 april publicerades
resultatet av tidningens "omröstning" som gav en överväldigande majoritet mot
lagförslaget. 75

Propositionen dagtecknades den 27 april, efter det att den ordinarie tiden
för framläggande av propositioner hade gått ut. För att en proposition skulle få
framläggas senare, krävdes det enligt 54 § riksdagsordningen synnerliga skäl.
Vid remissdebatten den 8 maj i kammaren tyckte Ohlin (fp) och Fröding (h) att
man inte skulle lagstifta så snart. Hedlund (cp) tyckte att snabb aktion var
påkallad om det inte skulle verka som om vi lämnade våra grannländer i sticket
och inte brydde oss om vad Nordiska Rådet sade. Ohlin efterlyste utredning om
konkurrensfrågan, och även Hagberg (k) tyckte överraskande nog att konkurrens
skulle vara bra för Sveriges Radio. Han ansåg företaget intill gränsen för
monopol dominerat av högern och folkpartiet. Däremot ville Hagberg stoppa
piraterna innan de utökade verksamheten.

Efter remissdebatten följde ett antal motioner, tre från vardera höger- folk-
och centerpartiet.

Högerpartiet ville i sin partimotion (I:723/II:876) avslå propositionen. Man
ville vänta på Europarådets behandling och tyckte inte det var någon större
brådska, eftersom Radio Nord inte störde så farligt. Dessutom tyckte man lagen
skulle ge utländska företag fördelar framför svenska, eftersom utländska företag
kunde annonsera utan att bryta lagen, men inte svenska. Danmark övervägde att
införa en halv timmes reklam per dag, man borde vänta och se hur det gick med
det. I högerns motion II:874 hemställde Folke Björkman, Karin Wetterström och
Bengt Bengtsson om avslag på propositionen, och om inte, att lagen skulle träda
i kraft tidigast 1 januari 1963, detta för att de som arbetade med Radio Nord
skulle få rimlig tid på sig att hitta andra arbeten.

I motion II:875 ville Nils G Fröding och Sten Källstenius uppskjuta
behandlingen av propositionen. De kunde inte hålla med regeringen om att "ett
uppskov med propositionen skulle lända riket till men", vilket ju var
förutsättningen för att propositionen skulle få framläggas så sent.

Också folkpartiet hemställde i sin partimotion (I:733/II:889) om avslag på
propositionen. Man påstod, att den internationella telekonventionens
radioreglemente inte gällde sändare som inte stör eller riskerar att störa, och
tyckte att rätten att lyssna på radio borde grundlagfästas. Dessutom hemställdes
om en utredning om konkurrens i etern som skulle ge fördelar för medborgare och
religiösa och ideella rörelser. Man tog inte ställning till
finansieringsformen.

I folkpartiets motion I:734/II:888 hemställde Ingrid Segerstedt Wiberg och
Jonas Nordenson i första kammaren och Henrik Munktell och Ingrid Gärde Widemar i
andra kammaren också om avslag på propositionen. Motionärerna kunde inte finna
att Sverige var förpliktat att lagstifta. Om så varit fallet, skulle riksdagen
ha hörts innan regeringen godkände radioreglementet. "Det egentliga syftet [med
lagen] torde fastmer vara - såsom lagrådet antytt- att värna om de nationella
radiomonopolen".

I motion II:887 hemställde Gunnar Helén om en mildring av lagen så, att
transporter inte kriminaliserades. Dessutom ville Helén grundlagfästa
lyssningsrätten. Han ville ha en snabb lagstiftning mot piratsändare, och de
skäl som framfördes i motionen var säkerhetsskäl. Han framhöll att
spänningsläget i världen gjorde maktblocken intresserade av att sända
propaganda.

I centerns partimotion (I:731/II:886) konstaterades, tvärtemot vad
folkpartiet ansett, att

enligt det till gällande internationella telekonvention hörande
radioreglementet är det förbjudet att utanför nationellt territorium upprätta
och driva rundradiostationer för ljudradio eller television ombord på
fartyg...

alltså oavsett om sändningarna stör eller inte. En snar lagstiftning var
inget hinder för en senare anpassning till internationella förhållanden. Så
långt anslöt sig partiet till regeringens åsikt i frågan. Ett tredje
radioprogram med utrymme för religiösa och folkbildningsrörelser borde införas.
Flera fristående, konkurrerande radioföretag borde kunna ge förutsättningar för
bättre radioprogram, men detta kunde man inte begära i denna motion.

I motion II:885 hemställde Anders Dahlgren och Bengt Börjesson om uppskov med
behandlingen av propositionen till hösten, detta i enlighet med lagrådets
uppfattning. Anpassningen till andra länders lagstiftning var mycket viktig.
Motionärerna ansåg Melodiradions tillkomst vara belägg för att piraterna "haft
viss effekt i konkurrenshänseende när det gäller Sveriges Radio". Men
Melodiradion hade inte kunnat konkurrera ut Radio Nord. För att fånga ungdomen
ansåg man Melodiradion böra ersättas med en Ungdomsradio med både musik och
"inslag av rent ungdomsfostrande karaktär". 76

Centerns motion I:732/II:890 av Thorsten Larsson och Ivan Svanström i första
kammaren och Harry Wahrendorff, Johannes Antonsson och Alvar Andersson i andra
kammaren betonade starkt samordningen mellan de nordiska ländernas lagstiftning.
Motionärerna hemställde om avslag på propositionen, och ville att de nordiska
länderna gemensamt skulle vänta på vad Europarådet hade att säga.

Första lagutskottet godkände propositionen, och ansåg att lagen borde träda i
kraft samtidigt som övriga nordiska länders lagstiftning. 77 Högern och folkpartiet i utskottet yrkade i sin
reservation avslag på propositionen och ville ha en utredning om konkurrens i
etern. Centern tyckte i sin första reservation att man borde följa lagrådet, och
alltså bara kriminalisera yrkesmässiga transporter, och i en andra reservation
begärde samma reservanter tre radio- och två TV-program, lätt underhållning,
utrymme för religiösa, ideella och folkbildare, regionala program, konkurrens
och grundlagfäst lyssningsrätt.

Den 28 maj, alldeles i slutet av vårsessionen, debatterades lagförslaget i
riksdagen och röstades igenom. 78 Kvalitén på debatten var inte den högsta, samma
argument upprepades ofta, hänvisningar till protokollet och avsiktliga
feltolkningar var vanliga, speciellt mot slutet av debatten omkring kl 23. Alla
partier kunde enas om att radiopiraterna skulle bort, och att frågan fått för
stora proportioner. Vad gällde det aktuella lagförslaget grupperade sig
partierna med socialdemokraterna, centerpartiet och kommunistpartiet för,
folkpartiet och högerpartiet mot. Allan Hernelius (h) betonade att debatten inte
gällde kommersiell radio/TV, den frågan skulle behandlas vid höstriksdagen.
Ferdinand Nilsson (cp) tyckte att man med lagen skulle förena

ett uttalande från riksdagens sida som klart visar ett positivt intresse
för att allmänhetens krav tillgodoses rikhaltigare och bättre. På sina håll
har man nämligen fattat det lagförslag som här föreligger såsom en strävan att
på något sätt försvåra för människorna att få ett rikhaltigare program och
göra det svårare att få bättre radioutsändningar. Förslaget har också fattats
som ett sätt att strypa konkurrens. 79

Det som främst kom att skilja grupperingarna åt i argumentationen var att
motståndarna inte vill lagstifta så snabbt som regeringen ville. De ville vänta
på en samordnad europeisk aktion, och frågade varför det var så bråttom. Det
svar förespråkarna för lagen lämnade var att det skulle dröja alltför länge,
flera år, innan Europarådet hade behandlat frågan. Men hänvisade också till att
liknande lagförslag framlagts i de andra nordiska länderna samtidigt, och att
man på detta sätt skulle få den nödvändiga samordningen. Båda lägren framhöll
att samordning var absolut nödvändig för att lagstiftningen skulle få effekt,
men var alltså inte eniga om vad en sådan samordning innebar. Skoglund hänvisade
till uppgifter i pressen om att piratverksamheten skulle utökas, och ville inte
vänta på att de skulle sätta igång. Regeringen hade också en betryggande
majoritet för propositionen, och lagen röstades igenom.

Efter riksdagsbeslutet skärptes reklamstriden. Den 20 juni bildades
"TV-främjandet", en sammanslutning av drygt 50 svenska företag intresserade av
TV-reklam. 80 I november gav kommunikationsministern tilläggsdirektiv
för televisionen till 1960 års radioutredning som dittills endast behandlat
ljudradion. I direktiven slogs fast att TV även i fortsättningen skulle vara ett
licensfinansierat monopol. 81 TV-främjandet tryckte på åt andra hållet med en egen
utredning om TV-reklamens nytta och nödvändighet. 82

Radio Nord fogade sig efter riksdagsbeslutet och sände för sista gången den
30 juni 1962. 83 Det som kom att kallas P3 började några dagar därefter.
Den 7 juni sattes programmet igång över FM-sändarna i Hörby och Göteborg.
Sändningarna gick parallellt med övriga program och Sveriges Radio kunde nu
"även under 'bästa kvällstid' tillgodose de starka lyssnarönskemål som utgjorde
bakgrunden till införandet av Melodiradion på sommaren 1961". 84 Lyssnarna behövde nu inte känna sig helt och hållet
lurade på lätt underhållning.

Den 1 augusti 1962 konstaterades vid ett sammanträde med Erik Esping från
telestyrelsen och Olof Rydbeck, Bengt Höög, Olof Wahlund och Erik Mattsson från
Sveriges Radio att "P3 i radio får nu betraktas som ett faktum, något som kommer
att stanna". 85 Man tyckte att nätet borde byggas ut snarast möjligt.
Som motiv vid anslagsäskandet uteslöt man försökssändningar, de kunde inte
motivera en utbyggnad. Inte heller kunde man hänvisa till försöksresultat,
eftersom sändningarna pågått så kort tid, och eftersom det fortfarande bara var
Hörby och Göteborg som sände. Man beslöt att hänvisa till "programbehov och
programintresse" och till att många andra länder redan hade tre program.
Tillvägagångssättet vid diskussionen, att inte gå direkt på det man anförde som
anledning för utbyggnaden, utan att först utesluta andra alternativ, tyder på
att den anledning som till slut framfördes inte var den verkliga. Inget annat
tyder dock på att så skulle vara fallet. Troligare är, att man velat undvika att
nämna nedläggningen av Radio Nord i sammanhanget.

Den 5 september 1962 sammanställde Olof Rydbeck en konfidentiell "P.M.
rörande Sveriges Radios överenskommelse med staten". 86 Sveriges Radios styrelse hade sagt upp överenskommelsen
för att få till stånd en gemensam ledning för hela rundradiorörelsen och Rydbeck
ville nu lägga fram styrelsens syn på vilken etermediapolitik som skulle föras i
Sverige. Speciellt besvärande var det förhållandet, att Sveriges Radio
tilldelades pengar av regeringen och alltså inte var självständigt i förhållande
till den. Telestyrelsens och byggnadsstyrelsens inflytande borde avskaffas. 87 Konkurrens med andra fristående företag avvisades med
att det inte fanns våglängder tillgängliga för ännu ett landsomfattande
radioprogram. Svenska folket skulle med visshet motsätta sig lösningar, som
skulle innebära en flerdubbling av programservicen endast i vissa delar av
landet, och de vore alltså inte att tänka på. För TV fanns det plats för
ytterligare tre (alltså sammanlagt fyra) rikstäckande program, men om sådana
komme att drivas av fristående företag, skulle det innebära en kvalitetssänkning
på grund av det begränsade ekonomiska underlaget i ett land av Sveriges
storlek.

Men Rydbeck uppehöll sig också vid de nackdelar som ett radiomonopol förde
med sig. De allvarligaste var risken för en överdriven centralisering och att
allmänheten får en känsla av att en liten mäktig grupp bestämmer vad som ska
sändas och vem som ska framträda. Han betonade att allmänhetens känsla av att en
liten grupp bestämde bara var just en känsla, men att man borde visa tydligare
utåt hur det låg till genom en ökad decentralisering. Inre konkurrens i form av
självständiga radiokanaler avvisade han på ekonomiska grunder. Kanalerna skulle
få samsas om mycket av resurserna, som då måste fördelas precis som förr. Att
inom ett och samma företag konkurrera om artisterna skulle bara driva upp
gagerna i onödan. Yttre konkurrens enligt TV-främjandets modell med ett
fristående reklamfinansierat företag som konkurrerar med ett licensfinansierat
Sveriges Radio skulle försätta att det licensfinansierade företaget i ett
kännbart underläge, speciellt i ett så litet land som Sverige. Den skulle
dessutom leda till en "förändring av programsättningen i riktning mot enklare
och populärare program". Sveriges Radio skulle inte heller kunna stå emot det
ekonomiska trycket, och skulle tvingas börja med reklam. En kraftig höjning av
licensavgifterna skulle behövas för att bygga ut en andra TV-kanal, och Rydbeck
avslutade PM:en med att efterlysa ingående diskussioner av finansieringsfrågor
inom Sveriges Radios styrelse.

Radion i politiken efter Radio Nord

Ny piratradiolag

Till 1966 års riksdag framlade regeringen en proposition (nr 37) med förslag
till ny lag mot radiopirater. Den var en anpassning av 1962 års piratradiolag
till den nya rundradiokonventionen av år 1965. Propositionen innehöll också att
riksdagen skulle ratificera den nya rundradiokonventionen, som uttryckligen
förpliktar till strafflagstiftning. I den nya konventionen återkom en
formulering som på lagrådets inrådan strukits ur 1962 års svenska piratradiolag.
Nu skulle sändningar som var avsedda för eller kunde mottagas i
konventionsländerna kriminaliseras.

Lagen förslogs träda i kraft dagen efter det den utkommit från trycket. Det
som gjorde lagen effektivare än sin föregångare var att sändarutrustning och
pengar nu kunde förverkas till staten. Kommunikationsminister Olof Palme
motiverade lagen så här:

Reglerna om frekvensfördelningen kan lätt kringgås genom rundradiosändning
från station på öppna havet eller i luftrummet däröver. Något legitimt behov
av rundradiosändningar utanför nationella territorier föreligger inte heller.
88

Reglerna hade också kringgåtts eller åtminstone trotsats. Radio Syd hade
fortsatt att sända trots 1962 års piratradiolag och trots att dess chef, Britt
Wadner, fått både dagsböter och fängelse för sändningarna. 89

Folkpartiet (I:646/II:798) och högerpartiet (I:647/II:797) kom med
partimotioner om att bara störande sändning skulle kriminaliseras, både i
rundradiokonventionen och lagen. Detta innebar att partierna de facto ställde
sig på piraternas sida. Motionärerna fann det också anmärkningsvärt, att lagen
skulle träda i kraft så snart, och föreslog liksom lagrådet att lagen skulle
träda i kraft den 1 juni.

I en artikel i Expressen antogs att brådskan berodde på att Radio Syds
sändarskepp för tillfället låg i hamn i England för reparation, och att
regeringen ville ha igenom lagen innan sändningarna kunde återupptas. 90 På så sätt skulle opinionen mot lagen inte bli så
kännbar, Radio Syd skulle inte bli i tillfälle att sända något avskedsprogram
o.s.v.

Första lagutskottet fann ingenting att anmärka mot propositionen. "Den
ovillkorliga regleringen på området åsyftar enligt utskottets mening icke att
skydda något radiomonopol." 91 Den hade inte med frågan om monopol att göra, den
frågan skulle ändå snart behandlas i annat sammanhang, nämligen i proposition
136 till höstriksdagen angående rundradions fortsatta verksamhet m.m.
Folkpartister och högermän i utskottet reserverade sig och gjorde samma
hemställan som i motionerna.

I första kammaren debatterades propositionen ett par timmar och lagen antogs.
I andra kammaren blev det lite hetare debatt. Det var den 1 april, sista dagen
före påskuppehållet, och riksdagen skulle inte återsamlas förrän den 13 april.
Talmännen hade planerat att avsluta förhandlingarna kl 16.30. Kl 16.20 92 avbröts förhandlingarna av talmannen och en del
bordläggningar m.m. följde. Många riksdagsmän gav sig iväg. Ingemund Bengtsson
(s) begärde så 16.30 att behandlingen av propositionen skulle fortsätta.
Talmannen påpekade att detta skulle försinka hemfärden men Bengtssons förslag
vann i votering. En kort debatt följde, som inte berörde lagen, utan mest
riktade sig mot Olof Palme, som med ett anförande fått många att känna sig
tvingade att ge svar på tal. Det var detta som hade förlängt förhandlingen mer
än väntat. Förste vice talmannen von Friesen, som lett förhandlingarna dittills,
bytte plats med en kollega och klev i egenskap av folkpartist upp i talarstolen.
Han sade sig under sina 25 riksdagsår aldrig ha upplevt en liknande situation.
"Skulden för det kaos, som på detta sätt kan inträffa i våra kommunikationer
hem, vilar i icke obetydlig utsträckning på chefen för
kommunikationsdepartementet, herr statsrådet Palme." 93 Därefter röstades lagförslaget igenom med stor
majoritet, och riksdagen avslutades kl 16.59.

Det kan inte ha varit för att få majoritet för propositionen som Bengtsson
förlängde förhandlingen. Majoritet hade man ändå. Det måste ha varit brådska att
få lagen till stånd som låg bakom. Som det nu blev, hann Radio Syd inte
återuppta sändningarna innan lagen trädde i kraft. Möjligen dämpades på så sätt
en opinion mot lagen.

Socialdemokraterna

Den sittande 1960 års radioutredning fick den 16 november 1962
tilläggsdirektiv angående televisionen. 94 Tidigare hade utredningen i uppgift bara att utreda
ljudradions framtid. I tilläggsdirektiven avvisade kommunikationsministern
konkurrens med argumenten att de olika TV-bolagen skulle sända samma slags
program samtidigt och att programstandarden skulle sjunka, bortsett från lätta
underhållningsprogram. Monopolet skulle enligt direktiven bestå, men en inre
konkurrens pekades på som en möjlighet att utreda, i första hand då en
konkurrens mellan produktionen i Stockholm och den på andra orter. Vad gällde
reklamen så räknades själva reklaminslagen till den sänkta programstandarden.
Det samhällsekonomiska värdet av reklam betecknades som omöjligt att beräkna.
Kommunikationsministern framförde också den tanken, att de intressen man delar
med många, och som alltså kan utgöra underlag för program riktade till en bred
allmänhet, känns mindre angelägna än de som man delar med en minoritet. Därför
skulle man genom program för minoriteter bättre tillfredsställa allmänhetens
behov än genom breda program.

I ett tal i Folkets hus i Stockholm den 18 april framlade
kommunikationsminister Palme sin syn på etermediapolitiken. 95 Han slog där fast, att "en fri etableringsrätt är en
omöjlighet redan på grund av det begränsade antalet frekvenser". 96 Dessutom var etermedia så effektiva propagandamedia,
och hade också använts som sådana, att de borde ställas under betryggande
kontroll. Ett företag av Sveriges Radios typ bevarar sin integritet genom att
vara bevakat. Företaget borde stå fritt gentemot både statsmakter och
näringsliv, och borde fördenskull vara licensfinansierat, och Palme menade att
"vi har i Sverige hållit fast vid licensfinansiering framför allt därför att
etermedierna skall vara fria från ovidkommande intressen". 97 Palme lovade att reklam i TV skulle utredas, men inte
enbart från producentperspektiv, eftersom kostnaderna för eventuell reklam
skulle komma att tas ut via varupriserna. Utredningen tillsattes i oktober 1966.
98

Till höstriksdagen 1966 kom regeringen på grundval av 1960 års
radioutrednings betänkande (SOU 1965:20) med en proposition (nr. 136/1966)
angående rundradions fortsatta verksamhet m.m. Vad gällde finansieringsfrågorna
konstaterade utredningen att licenser är antingen den enda eller också den
viktigaste finansieringsformen i de flesta europeiska länder, och att andra
finansieringsformer enligt tilläggsdirektiven undantagits från utredning. Flera
remissinstanser beklagade att utredningen i detta avseende inte varit
förutsättningslös. T.o.m. telestyrelsen tyckte en viss reklamfinansiering borde
kunna "upptas till prövning". 99 Vad gällde huvudmannaskapet konstaterade utredningen,
att vid ett arrangemang som det svenska kom etermedia reellt att tillhöra den
offentliga sektorn, och framhöll att de borde vara självständiga gentemot
statsmakten och statsförvaltningen. Systemet med monopol ansågs i propositionen
som lämpligt och det höll de flesta remissinstanser med om. I propositionen
föreslogs dock på grundval av utredningens betänkande ett arrangemang med inre
konkurrens mellan sex självständiga enheter. "Därigenom skapas förutsättningar
för rörelsefrihet och oberoende, variation och stimulerande tävlan, när det
gäller idéer och utformning av programmen." 100

I direktiven till 1951 års TV-utredning kan man se en vilja att åtminstone
överväga alternativ till det licensfinansierade monopolet, men partiet har efter
utredningens avvisande av alternativen fastlagt sin tidigare inställning. Man
har dock fått göra eftergifter för det borgerliga trycket. Konkurrenstanken, som
dominerat de borgerliga partiernas argumentation efter Radio Nord, satte spår i
Sveriges Radios organisation genom den 1966 beslutade kanalkonkurrensen i TV.
Till slut tillsattes, också 1966, en stor utredning om reklam i TV, något som de
borgerliga partierna under en lång följd av år motionerat om. Överhuvudtaget har
socialdemokraterna, jämfört med de borgerliga partierna, sett etermedia som en
samhällsservice snarare än som en del av näringslivet.

Högerpartiet

Högerpartiet påpekade i sin valhandbok 1962 att debatten om
reklamfinansiering främst förts från kulturpolitisk och allmänt ideell
ståndpunkt, eftersom Sveriges Radios ekonomi till följd av ökade licensintäkter
var god. Men man borde i alla fall se saken ur ekonomisk synvinkel. Vad gällde
piraterna borde de inte lagstiftas bort, utan konkurreras ut genom kommersiella
inslag i Sveriges Radios program. 101 I valhandboken talades också om uppskov med lagen,
uppenbarligen i förhalningssyfte. 1964 betonades yttrandefriheten i en motion
(II:716) av Astrid Kristensson och F Björkman, som kom att bli stilbildande för
de närmaste årens högermotioner i radio- och TV-frågan. I motionen krävdes fri
etablering av radio- och TV-företag, reglerat av en auktoriseringsnämnd som bara
skulle se till att men inte kolliderade i etern. Motionärerna ansåg "att radion
och televisionen bör vara fria därför att frihetsmomentet är den dynamiska
kraften i opinionsbildningen". Som en följd av den fria etableringen skulle
reklamfinansiering följa. Om Sveriges Radios objektivitetsmålsättning sade man
att den

är riktig, men tron på en s.k. objektiv opinionsbildning är falsk, då det
ständigt uppstår situationer där objektiviteten inte låter sig definieras på
ett tillfredsställande sätt.

Reklam i Sveriges Radio skulle inte vara något alternativ till fria
konkurrerande televisionsbolag.

I 1964 års valhandbok framhävs också yttrandefriheten, med motiveringen att
"Radio och television är inte åtkomliga för den enskilde medborgaren, som vill
ge sin åsikt tillkänna". 102 Högerpartiet antydde genom denna formulering att det
skulle kunna bättra sig vid fri etablering.

1965 återkom motionen , nu som partimotion (I:325/II:386) och i något
omarbetad form. Nu hemställdes också om ökad insyn i Sveriges Radio, som
jämfördes med ett statligt verk. Insyn var nödvändig om man skulle kunna
kontrollera att objektivitetsprincipen verkligen följdes.

1966 kom högerpartiet med en utökad motion (I:231/II:298). Partiet ansåg att
radioutredningens ekonomiska prognoser var alltför optimistiska. Mera pengar
skulle komma att behövas, och dem kunde man skaffa genom reklam i etermedia. Man
slog åter ner hårt på talet om att Sveriges Radio skulle driva opinionsbildning
men inte driva bestämda opinioner. Det var bara ett krånglig sätt att säga
någonting mycket enkelt. "Företaget skulle alltså inte tillåtas propagera för
vissa åsikter". Geografisk konkurrens enligt radioutredningens modell
förkastade, den var ingen konkurrens, utan skulle leda till "en olycklig
uppsplittring av tillgängliga resurser".

I den motion som utgjorde partiets svar på propositionen om radions framtid
(1966 I:779/II:948) beklagade partiet att kommunikationsministern inte hade
velat låta utreda alternativ till monopol i etern och framlade åter sina åsikter
om yttrandefriheten och ekonomin. Dessutom hemställdes om att den nya
utredningen som skulle utreda reklam inom Sveriges Radios ram också skulle
utreda frågan om fristående företag med reklamfinansiering.

Även efter Radio Nord är högerpartiet det borgerliga parti som med störst
energi har drivit en egen linje i frågan om reklam och monopol i etern. Men
partiets inställning har icke desto mindre förändrats. Före motionen av
Kristensson och Björkman 1964 betonades den ekonomiska sidan av saken, men i och
med motionen kom en svängning som innebar att partiet kom att tala om
opinionsbildningen i första rummet. Några större slitningar verkar inte
förändringen ha medfört.

Folkpartiet

I 1962 års partiprogram, fastställt vid mötet samma år, skisserades en väg
bort från monopolet med först konkurrerande fristående programledningar inom
Sveriges Radio, följt av att religiösa och ideella folkrörelser ges tillåtelse
att göra egna radioprogram. Vidare steg mot ökad frihet i etern skulle tas
"under i lag bestämda former". Hur långt man skulle gå sägs inte klart ut. Vad
gäller finansieringen borde olika former tas upp till särskild utredning. 103

Den försiktiga formuleringen bottnade i att en framstående partiman, Gunnar
Helén, satt med i radioutredningen. 104 Helén ville behålla monopolet och var motståndare till
reklam i etern. Stora grupper inom partiet var dock av en annan mening. Till
1962 års landsmöte kom ett förslag till program som bl.a. klart förordade
reklamfinansiering, men som avvisades av Helén och två tidningsmän i
partistyrelsen. Tidningsmännen inom partiet kom att leda motstånden mot
reklamfinansiering av etermedia. Det partiprogram som antogs blev en kompromiss
som partiet senare hade besvär med att försvara. Partiledaren Bertil Ohlin lade
1963 fram sin syn på radiopolitiken. Han förordade bestämt konkurrens, och
tyckte att reklam borde prövas innan man uttalade sig i frågan. Han föreslog att
de tidningar som var rädda för att förlora annonsintäkter skulle bli delägare i
ett TV-reklamföretag. 1964 års landsmöte beslöt mot partiledningens linje att
uppdra åt partistyrelsen att lägga fram ett nytt förslag till program vid 1966
års landsmöte.

1964 motionerade folkpartiets förste vice ordförande Sven Wedén, Sven
Gustafsson och Henning Gustafsson i riksdagen (II:653) om en allsidig utredning
av reklamfinansiering av radio och TV. Genom reklamfinansiering skulle man
främst vinna lägre licensavgifter. Motionärerna ville ha en utredning som tog
upp dels den frågan, dels effekterna av ett bibehållet monopol, och de
kritiserade regeringen, som inte ville ha "något samlat övervägande av denna
typ". Motionen avslogs.

1965 var flera folkpartister, däribland även partiledaren, med och
motionerade. Med hänvisning till förra årets motion begärdes en
förutsättningslös utredning av ett fortsatt radiomonopol kontra tänkbara
alternativ (I:505/II:639). Man framhöll att det nu fanns nästan obegränsade
möjligheter för lokala radiosändningar, som hade blivit billigare att driva än
en lokaltidning.

När det blev känt att regeringen undertecknat en ny europeisk
rundradiokonvention motionerade flera tunga folkpartister, dock inte
partiledaren, om upphävande av § 3 i 1962 års piratradiolag (1965 I:499/II:609).
Den paragrafen stadgade att det var förbjudet för svenskar att medverka i
transporter m.fl. aktiviteter som stödde rundradiosändning på öppna havet. Utan
den paragrafen skulle lagen bli verkningslös. Första lagutskottet tyckte
motionen skulle avslås, och hade fått medhåll av JK och telestyrelsen. 105 Om § 3 togs bort, menade utskottet, skulle lagen bli
mycket mindre effektiv. I en reservation från folkpartister och högermän i
utskottet uttalades meningen, att lagen i praktiken, om än inte i teorin,
skyddade radiomonopolet. Riksdagen avslog motionen.

Under första halvåret 1966 kom partiet med en samlad programförklaring i
radio- och TV-frågor i form av skriften "I stället för monopol". 106 I den sades att den största faran med monopolet inte
låg i ensidig nyhetsförmedling, utan i en hotande "smakdiktatur". Man beklagade
att radioutredningen varit förhindrad att utreda reklam- och konkurrensfrågor.
Helt fri etablering avvisas också, med hänvisning till faran av att
sändningsmöjligheterna skulle helt koncentreras till "någon enstaka ekonomisk
eller politisk maktgruppering, vilket skulle innebära påtagliga risker för en
snedvriden opinionsbildning". 107 Att få bättre och allsidigare program ses som det
primära målet, reklamfinansieringen är bara ett medel. En lämplig början skulle
vara att ett fristående företag fick handha TV 2. Senare kunde andra få
tillkomma.

Vid 1966 års landsmöte modifierades partiprogrammet vad gäller radio och TV.
Man konstaterade att de tekniska förutsättningarna för en fullständig
etableringsfrihet sakandes. Ändå innebar det nya programmet en skärpning av
partiets linje. Sveriges Radios monopolställning borde genast upphöra genom
införande av ett fristående, reklamfinansierat TV 2. Sveriges Radio föreslås
förbli licensfinansierat. Här har partiet tagit ställning för
reklamfinansiering, men betonar samtidigt att programkvalitén var det primära.
Reklamfinansiering var bara en följd av behoven, ingen principsak.

Som svar på propositionen om radions framtid 1966 hemställde folkpartiet i en
partimotion (I:781/II:956) om utredning av ett fristående reklamfinansierat TV
2. Detta skulle vara en lämplig början till att bryta monopolet. Den här gången
var också partiledaren med och motionerade.

1966 tycks partiet åter stå enat i etermediapolitiken, men inställningen var
en annan än före Radio Nord. Då gällde den i första hand införande av
reklamfinansiering, nu sågs reklamen bara som en följd av den nödvändiga
konkurrensen i etern. Det konkurrensen skulle leda till var en mångfald i
utbudet, inte främst i informationshänseende, utan i smakhänseende.

FPU

Folkpartiets ungdomsförbund hade när frågan om radiopiraterna kom upp länge
behandlat frågor om radio och TV. Detta konstaterades också av Per Ahlmark när
han på 1962 års FPU-kongress sade "att den fria radion alltid varit något av en
käpphäst för FPU". 108 Han tyckte ungdomsförbundet i radiofrågorna hade något
de kunde enas om och rekommenderade att köra hårt med dem inför valet. Liberal
Ungdom Stockholm motionerade något senkommet om att "aktualisera FPU-kravet på
en fri radio och television och därvid med kraft motarbeta regeringens förslag
om åtgärder mot de kommersiella radiostationerna" och att göra ett uttalande i
den riktningen. 109 Motionen bifölls, fastän propositionen redan gått
igenom i riksdagen. Därmed blev FPU en av de få politiska organisationer som
uttalade sig för piratradion. På 1964 års kongress bekräftades inställningen, då
Per Gahrton sade att man kan stödja lagbrott om man anser den brutna lagen
oriktig. 110 Han hade tillsammans med några andra motionerat om
moraliskt stöd åt Radio Syd och att verka för att radio/TV-frågan skulle tas upp
av folkpartiet i valrörelsen. Motionen bifölls.

I sitt remissvar på 1960 års radioutrednings betänkande sade FPU att den av
utredningen föreslagna kanalkonkurrensen inte var någon verklig konkurrens. "FPU
föreslår fri etableringsrätt på radioområdet" med reglering genom något
koncessionsförfarande. 111

Centerpartiet

I Radio Nord-frågan kom partiet som visett att, om än inte i sin helhet,
ställa sig på regeringens sida, och var t.o.m. pådrivande när Rune Gustafsson
den 9 maj 1961 i riksdagen tyckte man skulle tillgripa hårdare medel mot
piraterna än bara att starta egen skvalradio. Centerpartiets förtroenderåd
gjorde vid sitt sammanträde den 21 maj 1962 ett uttalande, vari konstaterades
att piratsändningarna måste stoppas. 112 Här tog man också upp att flera helt självständiga
rikstäckande, regionala och lokala radio- och TV-program borde skapas, och
tryckte särskilt på ideella, religiösa, folkbildnings- och ungdomens behov.
Detta kunde praktiskt lösas genom att ett eller flera konkurrerande bolag
bildades vid sidan av Sveriges Radio. Inget nämndes om finansieringsformen.

Vid riksdagens behandling av piratradiolagen nämndes i centerns partimotion
att partiet önskade flera konkurrerande radioföretag, som ett sätt att höja
programkvalitén. Gustaf Svensson yttrade sedan i debatten om lagförslaget att
man borde ha två fristående konkurrerande programföretag, men inte
reklamfinansierade. Kommersialisering skulle minska utrymmet för obekväma
uttalanden i radio. 113 Partiledaren hänvisade till partimotionen och ville
inte ta ställning i reklamfrågan.

I partiets skrift Politisk Debatt 1961-61 ställer man sig positiv till inre
konkurrens inom Sveriges Radio, men säger att större effekt skulle uppnås om två
eller flera företag fick konkurrera fritt med varandra. "Centerpartiet har
intagit en avvisande hållning till tanken på ett kommersiellt radio- och
TV-företag". 114 Bara om reklamsändningar i framtiden kommer att nå
Sverige från utlandet kan partiet tänka sig att ompröva sin inställning.

Men hela partiet följde inte anti-reklamlinjen. På riksstämman 1964 antogs en
motion av Ingemar Karlsson om innehöll en uppmaning till partiets riksdagsmän
att "följa den principen att TV-programmen ska utbyggas med licensavgifter och
inte med annonsprogram". 115 Motionären hade funnit det "märkligt att flera
riksdagsmän, som är ledamöter i lantbruksförbundets styrelse, där [i
lantbruksförbundet] kan stödja förslaget om annonser i TV. Lantbruksförbundet
har inträtt i det bolag [TV-främjandet] med ett flertal storindustrier som
propagerar för kommersiell television".

I samband med behandlingen av propositionen om rundradions fortsatta
verksamhet m.m. uttalade partiet i sin partimotion (1966 I:774/II:949) att
"enligt vår uppfattning är de skäl som kan tala för en s.k. fri etableringsrätt
inte tillnärmelsevis så tungt vägande som de nackdelar som är förenade med ett
sådant system". Ett bättre alternativ vore att starta ett andra företag, med
samma rigorösa regler som för Sveriges Radio. Reklamfinansiering var inte
aktuell. Men detta togs inte upp i hemställan, och fick alltså inget verkligt
eftertryck. I hemställan förutsätts monopolet som bakgrund till kraven.

Centern ger intryck av splittring både före och efter Radio Nord. Partiets
inställning till reklam och monopol har förändrats från att på 1950-talet ha
varit positiv till båda till att 1966 avvisa reklam och inte helhjärtat verka
för en större mångfald.

CUF

På centerns ungdomsförbunds styrelsesammanträde den 25 september 1965
diskuterades 1960 års radioutredning. 116 Ungdomsförbundet hade blivit remissinstans för
utredningen och skulle uttala sin mening om den. I detta sammanhang kom man
också att diskutera frågan om fri radio och TV. Därvid konstaterades att
förbundet inte tidigare tagit ställning i frågan, och att samarbetsdelegationen
mellan folkpartiet och centerpartiet hade den under behandling. På sammanträdet
beslöts "att kräva en utredning om etermonopolets ersättande med fri radio/TV".
Här tog alltså ungdomsförbundet ställning mot moderpartiet, något som där skulle
beklagas vid ett flertal tillfällen.

På moderpartiets riksstämma 1967 lades skulden på folkpartiets inflytande
över ungdomsförbundet via de överläggningar partierna haft och där meningarna om
etermediapolitiken ständigt brutits. 117

Sammanfattning

Frågorna om reklam och monopol i etern har inte alltid drivits med samma
energi. För tiden före Radio Nord har aktiviteten på området varit låg jämfört
med efter, vilket har gjort det svårt att få tag på några samlade uttalanden
från partierna från den tiden. Det verkar som om radio Nord har öppnat
partiernas ögon för problemet, speciellt då centern och folkpartiet, som också
var de som först ändrade sina inställningar i frågan. Den väg deras åsikter tog
är typisk för samhället som helhet. I TVs barndom såg man organiseringen av
etermedia främst från teknisk-ekonomisk synpunkt. Här skulle reklamen vara en
hjälp att t.ex. få en snabb utbyggnad av TV-nätet. Efterhand som TV infördes och
utvecklades kom innehållet i programmen att få större plats i diskussionen. 118 Detta är vad som hänt även i centerns och folkpartiets
överväganden i etermediapolitiken. Här släpar högerpartiet efter när de i 1962
års valhandbok vill föra debatten om reklamfinansiering från det kulturpolitiska
till det ekonomiska området. Partiet svängde omkring 1964.

Även socialdemokraterna kan sägas ha svängt i samma riktning, även om den
svängningen kom före Radio Nord. Är det bara en händelse att åtminstone de
borgerliga partiernas omsvängning sammanfaller i tiden med Radio Nords
sändningar? Kan det rentav ha varit så att Radio Nords program var så
avskräckande dåligt att det fick flera partier att modifiera sina
ståndpunkter?

Sveriges Radios motiv för att stoppa Radio Nord var rädslan för konkurrens på
flera sätt. Dels rädsla för att gagerna skulle skjuta i höjden, dels rädsla för
att förlora lyssnarunderlag och därigenom prestige. Ur Sveriges Radios
perspektiv framstår argumentationen i riksdagen, om huruvida man kunde vidta
rättsliga åtgärder mot fartyg på öppna havet, och om man av den internationella
telekonventionen förpliktigades till lagstiftning, som en skendebatt. Det
primära var ju att bli av med de obekväma sändarna. Rydbeck ville ju inte heller
att piraterna skulle lagstiftas bort. Han verkar ha varit rädd för att
statsmakterna vid sin behandling av den frågan skulle komma att ändra på
ordningen med ett licensfinansierat monopolföretag. Rydbeck verkade också för
att öka radiomonopolets rörelsefrihet genom att göra det oberoende av statliga
organ. Det enda i sändningarnas innehåll som tycks ha stört makthavarna var
Radio Nords nyhetssändningar, som sågs som en nationell säkerhetsrisk. Kanske är
det inte bara en händelse att det avlyssnade telefonsamtalet innehöll just
nyheter. Vid handläggningen av införandet av Melodiradion agerade Sveriges
Radio, telestyrelsen och kommunikationsdepartementet i samma självklara intresse
av att konkurrera ut Radio Nord. De täta överläggningarna dem emellan hade inte
karaktären av förhandlingar mellan olika parter, utan mera av att delar av samma
enhet höll kontakt med varandra under arbetet. Detta leder fram till misstanken
att regeringens motiv liknade Sveriges Radios, det kanske rentav bara var frågan
om prestige, och att lagstiftningen bara var ett sätt bland många att komma åt
piratsändarna.

Personer 1962

Kommunikationsdepartementet

Gösta Skoglund kommunikationsminister

Nils Hörjel statssekreterare

Lennart Öhrström byråchef

Assar Pohl telegrafdirektör i Malmö

Telestyrelsen

Håkan Sterky generaldirektör

Bertil Olters överdirektör, även suppleant i Sveriges Radios styrelse

Erik Esping teknisk direktör

Tage Rosenlund byrådirektör för radiobyråns administrativa avdelning

Sveriges Radio

Per Eckerberg styrelseordförande

Erik Lönnroth styrelseledamot

Bertil Olters suppleant i styrelsen, även överdirektör i telestyrelsen

Olof Rydbeck radiochef

Erik Mattsson administrativ direktör, radiochefens ställföreträdare

Henrik Hahr direktör (utlandsärenden m.m.)

Olof Wahlund kanslichef, direktionens sekreterare

Nils-Olof Franzén programdirektör för ljudradion

Johan von Utfall teknisk direktör

Bengt Höög intendent

Per Martin Hamberg teknisk konsult

Sven Jerring

Källor:

Sveriges Radios årsbok 1962, s. 286-287

Statskalendern 1962, s. 168

Källor och litteratur

Otryckta källor:

Riksarkivet

Centerpartiets riksstämmoprotokoll

Centerpartiets arkiv, vol. F IV:1

1960 års radioutrednings arkiv (kommittéarkiv nr 1965)

Riksdagens arkiv

Riksdagshandlingar: andra kammarens enkla frågor 1954-64

Justitieutskottets arkiv: Handlingar till första lagutskottets utlåtande
nr 40/1962

Sveriges Radios arkiv. Centrala kansliets arkiv (förkortat SR CK)

A II aa:25 Styrelseprotokoll

A IV a:26 Direktionsprotokoll

A VI a:1 Radiochefens programkollegiums protokoll

C I:3 Diarium

F VII aa:1 Handlingar till radions historia

E IV:42, 46, 51 Korrespondens med kommunikationsdepartementet

F IV ca:3 Handlingar angående Radio Nord

F XVI:1 Handlingar angående Radio Nord

Tryckta källor

Centerpartiets partiprogram (Kungliga biblioteket, småtrycksavdelningen)

Expressen 1962

Folkpartiets valhandböcker (hos Folkpartiet, Luntmakargatan 66)

Folkpartiets partiprogram (Kungliga biblioteket, småtrycksavdelningen)

Folkpartiets ungdomsförbunds kongresshandlingar (Kungliga biblioteket,
småtrycksavdelningen)

Högerpolitik. Högerpartiets valhandböcker (Kungliga biblioteket,
småtrycksavdelningen)

I stället för monopol. En programskrift om radions och televisionens
framtid utarbetad av en arbetsgrupp inom Folkpartiet. 1966

Kotschack, Jack S., Radio Nord kommer tillbaka. 1963

Palme, Olof, Ulvenstam, Lats & Eliasson, Torsten, Radio och TV idag
och imorgon. 1966

Politisk Debatt 1961-62 [Centerpartiet] (hos Centerpartiet, Bergsgatan 7
B)

Riksdagstryck enligt noterna

SOU 1935:10. Utredning och förslag angående rundradion i Sverige avgivna
av inom kommunikationsdepartementet tillkallade utredningsmän [1933 års
radioutredning]

SOU 1946:1. Betänkande angående rundradion i Sverige, dess aktuella behov
och riktlinjer för dess kommande verksamhet [1943 års radioutredning]

SOU 1954:32. Televisionen i Sverige [1951 års televisionsutredning]

SOU 1965:20. Radions och televisionens framtid i Sverige. I. [1960 års
radioutredning]

SOU 1973:10. Reklam III. TV-reklamfrågan [1966 års reklamutredning]

Statskalendern 1962

Sveriges Radios årsbok 1962

Telefonkatalogen 1961

Intervjuer

Eva Bjärlund 1980-04-15. Uppväxt i Skåne på 50- och 60-talen, flitig
lyssnare på Radio Syd

Åke Mossler 1980-04-22. Mossler är televerkets chefsjurist

Bearbetningar

Breide, Gunnar: Här avslöjas spelet bakom riksdagens Radio Syd-bråk.
Expressen 1966-04-07

Cronberg, Tarja & Sangregorio, Inga-Lisa: Innanför den egna tröskeln.
Ny teknik och dess konsekvenser för livsstilen - Boendet som exempel. En
rapport till sekretariatet för framtidsstudier och STUs konsumenttekniska
forskningsgrupp. 1979

Dagens Nyheter 1964-08-27

Dymling, Carl Anders & Rabe, Folke: Radiotjänst. En bok om programmet
och lyssnarna. 1929

Elgemyr, Göran: Radions frihet - en chimär? Bilaga till anslagsansökan till
Riksbankens Jubileumsfond 1979-08-31

Hildén, Gunvor: Folkpartiet och Monopolet. I: Många liberaler. 1966, s.
45-52

Ollén, Gunnar: En landsortsstation under fyrtio år [Malmö]. I: Sveriges
Radios årsbok 1964, s. 169-193

Wirén, Karl-Hugo: Förtroendekris med många bottnar. Bilaga till
anslagsansökan till Riksbankens Jubileumsfond
1979-08-31

1. Bakgrunden bygger på:

SOU 1935:10, kap. V: Rundradion och staten

SOU 1946:1, s. 13-16

SOU 1965:20, kap. 1.1: Radion och televisionen i Sverige

Dymling & Rabe; Ollén; Elgemyr

2. SOU 1935:10, s. 71

3. "Svensk rundradio före 1925", otryckt bok i Sveriges
Radios arkiv (SR CK F VII aa:1)

4. Reuterswärd, Gustaf: Berättelse om hur AB Radiotjänst
kom till samt dess verksamhet under år 1924. Bil. 2: PM angående samtal med
statsrådet Örne den 15. 2. 1923. Sveriges Radios dokumentarkiv. Cit. i Elgemyr,
s. 55. Reuterswärd var chef för TT

5. Dymling & Rabe, s. 64 - 65

6. Ollén, s. 172

7. SOU 1935:10, s. 24-25

8. På tvåkammarriksdagens tid lades en motion ofta i
båda kamrarna och fick då två olika nummer. De betraktas då i riksdagstrycket
som två motioner, men jag behandlar dem som en och ger dess nummer i båda
kamrarna (I:XXX/II:XXX). Att motionerna blev dubbla var ju en ren
procedurfråga.

9. SOU 1935:10, s. 78-79

10. SOU 1965:20, s. 49

11. SOU 1946:1, s. 25

12. SOU 1954:32, s. 48-49

13. SOU 1954:32, s. 116

14. SOU 1954:32, s. 130

15. SOU 1965:20. Direktiven på s. 25-28

16. 1954 I:3/II:4 och 1956 I:501/II:669

17. Högerpolitik 1956, s. 108

18. Högerpolitik 1960, s. 128-129

19. 1954 I:162/II:360, 1955 I:493/II:610, 1957
I:270/II:371, 1958 I:287/II:373, 1962 I:143/II:183 av högerpartiet samt 1956
I:501/II:669, 1957 I:400/II:499 gemensamma borgerliga

20. 1956 I:501/II:669 och 1957 I:400/II:499

21. Valhandböckerna är tillgängliga hos Folkpartiet,
Luntmakargatan 66

22. Handlingsprogram för landsbygdspartiet
Bondeförbundet. 1952

23. Partiprogram för Centerpartiet antaget av
Centerpartiets riksstämma i Ronneby 17 maj 1958

24. Centerns riksstämmoprotokoll 1964. Riksarkivet

25. 1954 I:3/II:4, 1962 I:438/II:523 av centerpartiet
samt 1956 I:501/II:669, 1957 I:400/II:499 gemensamma borgerliga

26. Företagen och deras inbördes förhållanden beskrivs
i Kotschacks bok på s. 43-44

27. Kotschack, s. 119

28. Expressen 1962-05-28

29. Samtal med Eva Bjärlund 1980-04-15

30. Kotschack, s. 13-14

31. Rundradiosändningar från Radio Mercur och Radio
Nord. En sammanfattande redogörelse för fakta och uppgifter i den svenska
pressen. Telestyrelsens radiobyrå 8 februari 1960. SR CK E IV:42

32. Radioreglementet, till stycke 579 förtydligande
stycke 7-01, giltigt från 1 maj 1961. Radioreglementet var den del av
telekonventionen som hade tillämpning på radiosändingar. I denna uppsats används
dock benämningen telekonventionen.

33. P.M. rörande Radio Nord. Telestyrelsens radiobyrå
28 april 1960. SR CK E IV:42

34. Brevet i kopia i SR CK E IV:42

35. Anteckningar från sammanträdet av Erik Mattsson,
punkt 1. SR CK E IV:42. Se för tydlighetens skull personförteckningen i slutet
av uppsatsen!

36. Finns i SR CK E IV:42

37. SR styrelseprotokoll 27 april 1961, § 3. SR CK A II
aa:25

38. Frågan i riksdagens arkiv: Riksdagshandlingar,
andra kammarens enkla frågor 1954-64

39. Riksdagstryck 1960 Höstsessionen, andra kammarens
protokoll nr. 26, s. 18

40. Protokollen finns i SR CK F XVI:1, där handlingar
rörande Radio Nord samlats

41. Finns i SR CK F XVI:1

42. Radiochefens programkollegium. Protokoll 13 mars
1961, punkt 3. SR CK A VI a:1

43. Radiochefens programkollegium. Protokoll 23 augusti
1961, punkt 5. SR CK A VI a:1

44. Kommittéarkiv 1965 vol. 1. PM angående utredning
rörande vissa rättsliga spörsmål m.m. i fråga om radioanläggning och
rundradioverksamhet. Odaterad

45. Finns i SR CK F IV ca:3

46. Kommittéarkiv nr. 1965, vol. 1, protokoll från
sammnaträde 12 april 1961

47. Radiochefens programkollegium. Protokoll 17 april
1961, punkt 3. SR CK A VI a:1

48. Anteckningar från samtal angåande P3 av Erik
Mattsson, utskrivna 2 maj 1961. SR CK F IV ca:3

49. Utskrift av "Avlyssning av Stavsnäs radio på 2754
kc/s, lördagen den 22 april 1961 omkring kl 1115" med följebrev. SR CK F IV
ca:3

50. "Villkor för att innehava radiomotagningsapparat",
tryckta på sista sidan i varje del av telefonkatalogen, här1961 års katalog

51. Samtal med Åke Mossler 1980-04-22

52. Skrivelsen står upptagen i diariet (SR CK C I:3),
men återfinns inte i korrespondensen i Sveriges Radios arkiv

53. Brevet Rydbeck till Edenman i SR CK F XVI:1

54. Anteckningar från samtal rörande P3 av Erik
Mattsson, utskrivna den 2 maj 1961. SR CK F IV ca:3

55. Sveriges Radios styrelseprotokoll 27 april 1961, §
3. SR CK A II aa:25

56. Proposition 171/1962, s. 10. Här sägs liknande
förbud nyligen ha meddelats i Danmark, Finland och Norge

57. Brev från Assar Pohl till Britt Wadner 16 oktober
1961. I justitieutskottets arkiv (riksdagshuset), handlingerna till första
lagutskottets utlåtande nr 40 1962

58. Beställningarna av reklamtid och de texter som
lästes upp i Radio Syd finns i kopia i justitieutskottets arkiv, se not 57

59. Anteckningar från samtal angående P3 av Erik
Mattsson, utskrivna den 2 maj 1961. SR CK F IV ca:3

60. Mattssons anteckningar från samtal den 3 och 4 maj
1961. SR CK F IV ca:3

61. Meddelande per telefon från Rydbeck, genom Henrik
Hahr, kl 10.20 den 4 maj 1961, till Jerring, Mattsson och Franzén. SR CK F IV
ca:3

62. Anteckningar av Mattsson från telefonsamtal den 4
maj 1961. SR CK F IV ca:3

63. Förlagan till telegrammet i SR CK F IV ca:3

64. Telegrammet i original i SR CK F IV ca:3

65. Utskrift av medelandet i Dagens eko 4 maj 1961. SR
CK F IV ca:3

66. Sveriges Radios direktionsprotokoll 5 maj 1961, §
9. SR CK A IV a:26

67. Frågan i riksdagens arkiv: Riksdagshandlingar,
andra kammarens enkla frågor 1954-64

68. Riksdagstryck, andra kammarens protokoll nr 23, s.
26

69. Radiochefens programkollegium. Protokoll 15 maj
1961, punkt 6. SR CK A VI a:1

70. Presskommuniké från kommunikationsdepartementet 13
oktober 1961. SR CK E IV:46

71. Brev Rydbeck till Hörjel 26 april 1962. SR CK E
IV:51

72. Proposition 171/1962, s. 16. De andra nordiska
länderna förberedde nu också lagstiftning mot piratradio

73. Ibid, s. 25

74. Ibid., s. 26

75. Omröstningen var knappast representativ, den hade
gått till så att Expressens läsare hade fått klippa ur och skicka in en kupong.
Lagen förkastades på detta sätt av Expressena läsare med 189 129 röster mot
1 304

76. Tankegången tyde på att man missuppfattat orsaken
till Radio Nords framgång, i alla fall som Jack Kotschack såg den och förklarar
den i sin bok. Se not 27!

77. Första lagutskottets utlåtande 40/1962, i
riksdagstrycket.

78. Lagen fick nr 1962:278 i Svensk
författningssamling

79. Riksdagstryck 1962, första kammarens protokoll nr
25, s. 40

80. Wirén, s. 20

81. Tilläggsdirektiven finns i SOU 1965:20, s.
28-41

82. Wirén, s. 20

83. Kotschack, s. 270

84. Koncept till skrivelse till Kungl. Maj:t. Odaterad.
SR CK F IV ca:3

85. Anteckningar av Mattsson från sammanträdet. SR CK F
IV ca:3

86. Finns i SR CK E IV:51

87. Byggnadsstyrelsen förvaltade Sveriges Radios
byggnader

88. Proposition 37/1966, s. 21, i riksdagstrycket

89. Dagens namn: Britt Wadner, piratrdottning .Dagens
Nyheter 1964-08-27

90. Breide, Gunnar: Här avslöjas spelet bakom
riksdagens Radio Syd-bråk. Exprssen 1966-04-07

91. Första lagutskottets utlåtande nr 21/1966, s. 19. I
riksdagstrycket

92. De tidsangivelser som inte finns i riksdagstrycket
är hämtade från Breides artikel (not 90)

93. Riksdagstryck 1966, andra kammarens protokoll nr
15, s. 221

94. Tilläggsdirektiven finns i SOU 1965:20, s.
28-41

95. Talet tryckt i Palme, Ulvenstam & Eliasson

96. Palme, Ulvenstam & Eliasson, s. 13

97. Ibid., s. 25

98. SOU 1973:10, s. 3

99. Proposition 136/1966, s. 83

100. Ibid., s. 1-2

101. Högerpolitik 1962, s. 153-160

102. Högerpolitik 1964, s. 255

103. Folkpartiets program antaget vid landsötet i
Göteborg 1962.

104. Detta stycke bygger på Hildén

105. Första lagutskottets utlåtande nr 32/1965. I
riksdagstrycket

106. Ankomststämplad i Kungliga biblioteket
1966-06-21

107. I stället för monopol, s. 17

108. FPU-kongressen i Falkenberg 9-13 juni 1962.
Ahlmarks uttalande på s. 22

109. Ibid., s. 21. Motion nr. 21

110. FPU 30 år. Jubileumskongress i Rättvik den 12-14
juni 1964. Protokoll

111. Remissvaret 1965-10-10 är avtryckt i FPUs
kongresshandlingar 1966. Cit. efter s. 66

112. "Uttalande av Centerpartiets Förtroenderåd vid
sammanträde i Stockholm måndagen den 21 maj 1962". Centerpartiets arkiv F IV:1.
I Riksarkivet

113. Riksdagstryck 1962, andra kammarens protokoll nr
25, s. 13

114. Politisk Debatt 1961-62, s. 325

115. Centerns riksstämmoprotokoll 1964. I
Riksarkivet

116. CUFs protokoll. Hos CUF, Bergsgatan 7 B

117. Centerns riksstämmoprotokoll 1967. I
Riksarkivet

118. Cronberg & Sangregorio, kap. 4